Douglas Adams

Restauranten for enden af universet

Lindhardt og Ringhof

Restauranten for enden af universet
er oversat fra engelsk af Michael Krefeld efter

The restaurant at the end of the universe

Copyright © 1980, 2017 Douglas Adams og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711454886

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til Jane og James

Tusind tak til

Geoffrey Perkins for at gennemføre det usandsynlige

Paddy Kingsland, Lisa Braun og Alick Hale Munro for at hjælpe ham

John Lloyd for hjælp med det originale Milliways-manuskript

Simon Brett for at have startet det hele

Paul Simon for pladen One Trick Pony, som jeg spillede uafladeligt, mens jeg skrev denne bog. Fem år er alt for lang tid

Og en særlig tak til Jacqui Graham for uendelig tålmodighed, venlighed og mad i modgang

Ifølge en bestemt teori vil universet straks forsvinde og blive erstattet af noget endnu mere bizart og uforklarligt, i det øjeblik en eller anden finder ud af, nøjagtigt hvad det er til for, og hvorfor det er her.

Ifølge en anden teori er det allerede sket.

Kapitel 1

Resumé:

I begyndelsen blev universet skabt.

Det har gjort en masse mennesker meget vrede og betragtes i vide kredse som en ret dårlig idé.

Mange racer tror, det blev skabt af en gud af en slags, selv om Jatravartid-folket på Viltvodle VI tror, at hele universet i virkeligheden kom som et nys ud af næsen på en skabning, der hedder Det Store Grønne Arkleanfald.

Jatravartiderne, som lever i evig angst for den tid, de kalder Det Store Hvide Lommetørklædes Komme, er små blå væsener med over halvtreds arme hver. De er således enestående ved at være den eneste race i historien, som opfandt deodoranten før hjulet.

Imidlertid er Det Store Grønne Arkleanfald-Teorien ikke almindelig anerkendt andre steder end på Viltvodle VI, og derfor søges der hele tiden andre forklaringer på det forunderlige sted, vi kalder universet.

For eksempel byggede en race af hyperintelligente, pandimensionale væsener engang en gigantisk supercomputer kaldet Deep Thought for én gang for alle at finde frem til spørgsmålet til det endegyldige svar på Livet, Universet og Det Hele.

Deep Thought brummede og beregnede i syv og en halv million år og bekendtgjorde til sidst, at svaret rent faktisk var toogfyrre – og så måtte man bygge en endnu større computer for at finde ud af, hvad spørgsmålet egentlig var.

Og denne computer, som kaldtes Jorden, var så stor, at den hyppigt og fejlagtigt blev antaget for en planet – ikke mindst af de mærkelige, abelignende væsener, som for rundt på dens overflade uden den mindste anelse om, at de blot var en del af et gigantisk computerprogram.

Og det er meget underligt, for uden den ret simple og indlysende viden kunne intet af det, der nogen sinde skete på Jorden, give den mindste smule mening.

Men ak, lige før det kritiske tidspunkt, hvor Jorden skulle til at spytte resultatet ud, blev den uventet jævnet med jorden af vogonerne for – som de påstod – at gøre plads til en ny hyperrum-ringvej, og således forsvandt ethvert håb om at finde en mening med livet for evigt.

Det så i hvert fald sådan ud.

To af disse mærkelige, abelignende væsener overlevede.

Arthur Dent undslap i allersidste øjeblik, fordi en af hans gamle venner, Ford Prefect, pludselig viste sig at stamme fra en lille planet i omegnen af Betelgeuse og ikke fra Guildford – som han ellers havde påstået – og nok så relevant, fordi han vidste, hvordan man blaffede sig frem med flyvende tallerkener.

Tricia McMillan – eller Trillian – var stukket af fra planeten et halvt år tidligere sammen med Zaphod Beeblebrox, den daværende præsident for galaksen.

To overlevende.

Alt, hvad der er tilbage af det største eksperiment nogen sinde – at finde det Endegyldige Spørgsmål og det Endegyldige Svar på Livet, Universet og Det Hele.

Og mindre end en million kilometer fra det sted, hvor deres stjerneskib dovent driver gennem rummets blæksorte mørke, glider et vogonerskib langsomt frem mod dem.

Kapitel 2

Som alle andre vogonerskibe lignede det noget, der var mere størknet end designet. De væmmelige gule klumper og fremspring, der stak ud fra det i uskønne vinkler, ville have skæmmet de fleste skibes udseende, men i dette tilfælde var det desværre umuligt. Der er blevet observeret grimmere ting i rummet, men ikke af pålidelige vidner.

For at se noget grimmere end et vogonerskib skulle man nok gå om bord og kigge på en vogoner. Hvis man er klog, er det dog netop, hvad man lader være med at gøre, for den gennemsnitlige vogoner betænker sig ikke to gange, inden han gør noget så fuldstændig meningsløst afskyeligt mod dig, at du ville ønske, du aldrig var blevet født – eller (hvis man hører til de klarhjernede), at vogoneren aldrig var blevet født.

Rent faktisk ville den gennemsnitlige vogoner sikkert slet ikke tænke sig om bare en enkelt gang. Vogonere er enfoldige, dumstædige, tungnemme væsener, og de egner sig ikke rigtig til at tænke. En anatomisk analyse af vogonere har vist, at dens hjerne oprindelig var en overordentlig vanskabt, fejlplaceret og dyspeptisk lever. Det pæneste, man kan sige om vogonere, er altså, at de ved, hvad de kan lide, og det er som regel noget med at gøre folk fortræd og om muligt blive sindssygt rasende.

En ting, de ikke kan lide, er ikke at gøre et stykke arbejde færdigt. Det gjaldt især denne vogoner og – af forskellige grunde – især dette stykke arbejde.

Denne vogoner var kaptajn Prostetnic Vogon Jeltz fra Det Galaktiske Hyperrumsanlægsråd, og det var ham, som havde fået til opgave at udradere den såkaldte planet Jorden.

Han vrikkede sin monumentalt afskyelige krop rundt i sit umagelige, slimede sæde og stirrede på skærmen, hvor stjerneskibet Det gyldne hjerte systematisk blev skannet.

Han var ret ligeglad med, at Det gyldne hjerte med dets Uendelig usandsynlighedsfremdrift var det smukkeste og mest revolutionerende skib nogen sinde. Æstetik og teknologi var som lukkede bøger for vogoneren, og stod det til ham, blev de også brændt og begravet.

Han var endnu mere ligeglad med, at Zaphod Beeblebrox var om bord. Zaphod Beeblebrox var nu forhenværende præsident for galaksen, og selv om hver eneste politistyrke i galaksen lige nu var på jagt efter både ham og det skib, han havde stjålet, kunne det ikke interessere vogoneren.

Han havde andre jern i ilden.

Det er blevet sagt, at vogonere ikke føler sig hævet over lidt bestikkelse og korruption – ligesom havet ikke føler sig hævet over skyerne – og det var så absolut sandt i hans tilfælde. Når han hørte ordene integritet og retskaffenhed, rakte han straks ud efter fremmedordbogen, og når han hørte lyden af klingende mønt i store mængder, rakte han ud efter reglementet og smed det langt væk.

I sin uforsonlige higen efter at tilintetgøre Jorden med alt, hvad dertil hører, gik han en smule længere og ud over, hvad tjenesten krævede af ham. Der herskede endog en smule tvivl om, hvorvidt nævnte ringvej overhovedet ville blive bygget, men det forsøgte man at tilsløre.

Han udstødte et frastødende grynt af tilfredshed.

»Computer,« kvækkede han, »kald min hjerneplejespecialist op.«

I løbet af få sekunder dukkede Gag Halfrunts ansigt op på skærmen. Han smilede som en mand, der ved, at han befinder sig ti lysår væk fra det vogoneransigt, han kigger på. Et eller andet sted i smilet lurede der også et glimt af ironi. Selv om vogoneren hårdnakket omtalte ham som »min private hjerneplejespecialist«, var der ikke forfærdelig meget hjerne at pleje, og rent faktisk var det Halfrunt, som havde vogoneren i sit brød. Han betalte ham en frygtelig masse penge for at gøre et meget beskidt stykke arbejde. Som en af galaksens mest prominente og succesrige psykiatere var han og et konsortium af hans kolleger villige til at bruge en frygtelig masse penge, når det så ud til, at selve psykiatriens fremtid måske stod på spil.

»Jamen,« sagde han, »goddag, min kaptajn for Prostetnicvogonere. Og hvordan har vi det så i dag?«

Vogonerkaptajnen fortalte ham, at han i de sidste par timer havde udslettet næsten halvdelen af sin besætning i en disciplinær opstramning.

Halfrunts smil falmede ikke det mindste.

»Jamen,« sagde han, »det er en helt normal adfærd for en vogoner. En naturlig og sund kanalisering af aggressive instinkter over i meningsløse voldshandlinger.«

»Det siger du altid,« rumlede vogoneren.

»Jamen,« sagde Halfrunt, »også her tror jeg, at det er en helt normal adfærd for en psykiater. Udmærket. Vi er begge fint afbalanceret i vores mentale indstilling i dag. Lad mig nu høre, hvad nyt der er om missionen.«

»Vi har lokaliseret skibet.«

»Vidunderligt,« sagde Halfrunt, »vidunderligt! Og de ombordværende?«

»Jordmanden er der.«

»Strålende! Og …?«

»En kvinde fra samme planet. De er de sidste.«

»Fint, fint,« strålede Halfrunt. »Hvem ellers?«

»Manden Prefect.«

»Ja?«

»Og Zaphod Beeblebrox.«

Halfrunts smil falmede et kort øjeblik.

»Åh ja,« sagde han, »det var, hvad jeg havde regnet med. Særdeles beklageligt.«

»En personlig ven?« spurgte vogoneren, som havde hørt udtrykket et sted engang og nu fik lyst til at afprøve det.

»Åh nej,« sagde Halfrunt, »i min profession får man ikke personlige venner.«

»Ah,« gryntede vogoneren, »professionel afstand.«

»Næh,« sagde Halfrunt muntert, »vi har bare ikke taget på det.«

Han tøvede. Munden smilede fortsat, men øjnene var en anelse sammenknebne.

»Men Beeblebrox,« sagde han, »er jo en af mine mest givtige klienter. Han har personlighedsproblemer, der langt overgår en analytikers vildeste drømme.«

Han legede lidt med tanken, før han modstræbende lod den fare.

»Nuvel,« sagde han, »er du parat til opgaven?«

»Ja.«

»Fint. Tilintetgør straks skibet.«

»Hvad med Beeblebrox?«

»Jamen,« sagde Halfrunt fornøjet, »Zaphod er jo bare ham der, ikke?«

Han forsvandt fra skærmen.

Vogonerkaptajnen trykkede på en kommunikationsknap, der forbandt ham med resterne af besætningen.

»Angrib,« sagde han.

I lige netop det øjeblik sad Zaphod Beeblebrox i sin kahyt og bandede højlydt. For to timer siden havde han sagt, at de tog hen på Restauranten ved universets ende for at få lidt at spise, hvorefter han havde et hidsigt skænderi med skibscomputeren og stormede hen mod sin kahyt, mens han råbte, at han ville lave usandsynlighedsberegningerne i hånden.

Det gyldne hjertes Uendelig usandsynlighedsfremdrift gjorde skibet til det mest kraftfulde og uforudsigelige nogen sinde. Der var ikke noget, det ikke var i stand til, forudsat at man vidste, nøjagtigt hvor usandsynligt det var, at den ting, man ville have det til at gøre, kunne ske.

Han havde stjålet det, dengang han som præsident skulle have søsat det. Han vidste ikke rigtig, hvorfor han havde stjålet det, bortset fra at han kunne lide det.

Han vidste ikke, hvorfor han var blevet præsident for galaksen, bortset fra at det lød, som om det kunne være sjovt.

Han vidste dog, at der fandtes bedre begrundelser end ovennævnte, men at de var begravet i en mørk, aflåst del af hans to hjerner. Han ønskede, at den mørke, aflåste del af hans to hjerner ville forsvinde, for nu og da dukkede den kortvarigt op til overfladen og anbragte mærkelige tanker i de lyse, sjove dele af hans hjerner og forsøgte at fjerne hans opmærksomhed fra det, han så som den vigtigste opgave i sit liv, nemlig at have det vidunderligt dejligt.

I øjeblikket havde han det ikke vidunderligt dejligt. Hans tålmodighed og beholdning af kuglepenne var sluppet op, og han var meget sulten.

»Starpox!« råbte han.

I præcis det samme øjeblik befandt Ford Prefect sig midt i luften. Det skyldtes ikke, at der var noget galt med skibets kunstige tyngdekraft, men at han hoppede ned gennem trappeskakten, der førte ned til skibets kahytter. Det var meget højt af et enkelt spring at være, og han landede klodset, snublede, genvandt balancen, styrtede hen ad gangen, så et par servicerobotter i miniaturestørrelse fløj til siderne, kurede rundt om hjørnet, brasede ind ad døren til Zaphods kahyt og forklarede, hvad der lå ham på sinde.

»Vogonere,« sagde han.

Kort forinden havde Arthur Dent forladt sin kahyt for at få sig en kop te. Det var ikke en opgave, han kastede sig ud i med større optimisme, for han vidste, at den eneste kilde til varme drikke i hele skibet var et åndsformørket stykke maskineri, der var fremstillet af Sirius Kybernetics Corporation. Det var en Nutri-Matic-maskine, og det var ikke første gang, han stod ansigt til ansigt med den.

Maskinen påstod, at den kunne fremstille enhver slags drikkevare, der var personligt tilpasset enhver kundes smag og stofskifte. Når den blev sat på prøve, fremstillede den dog uvægerlig en plastickop med en væske, som var næsten, men ikke helt, fuldstændig forskellig fra te.

Han forsøgte at snakke fornuft med maskinen.

»Te,« sagde han.

»Velbekomme,« svarede maskinen og forsynede ham med endnu en kop af den kvalmende væske.

Han smed den ud.

»Velbekomme,« gentog maskinen og fremstillede endnu en.

»Velbekomme« er mottoet i den overordentligt succesrige Sirius Kybernetics Corporations Division for Reklamationer, som nu breder sig over hovedparten af landområderne på tre mellemstore planeter, og er den eneste del af virksomheden, der har kunnet fremvise et konstant overskud i de senere år.

Firmaets motto står – eller rettere stod – skrevet med fem kilometer høje, oplyste bogstaver i nærheden af Reklamationsafdelingens rumhavn på Eadrax. Desværre var de så tunge, at jorden under bogstaverne kort efter opførelsen gav efter, så næsten det halve af deres højde sank ned gennem kontorerne med de mange – nu afdøde – talentfulde, unge Reklamationsdirektører.

Nu stikker de øverste halvdele af bogstaverne op af jorden og ligner noget, der på det lokale sprog betyder »Stik dit hoved i en gris«. De er ikke længere oplyste bortset fra ved særlige lejligheder.

Arthur smed den sjette kop væk.

»Hør så her, maskine,« sagde han. »Du påstår, at du kan fremstille enhver tænkelig drikkevare, så hvorfor bliver du ved med at give mig det samme udrikkelige stads?«

»Ernærings- og nydelsesdata,« boblede maskinen. »Velbekomme.«

»Det smager elendigt!«

»Hvis De har haft en dejlig oplevelse med denne drik,« fortsatte maskinen, »skulle De fortælle det til Deres venner.«

»Ellers tak,« sagde Arthur spidst, »jeg vil gerne beholde mine venner. Prøv lige at forstå, hvad jeg siger. Den drik …«

»Den drik,« sagde maskinen sødt, »var afpasset individuelt til Deres personlige behov for ernæring og nydelse.«

»Aha!« sagde Arthur. »Jeg er altså en masochist på diæt?«

»Velbekomme.«

»Åh, hold mund.«

»Var der ellers andet?«

Arthur havde besluttet at give op.

»Nej,« sagde han.

Men så tog fanden ved ham.

»Ja,« sagde han. »Hør nu her. Det er meget, meget enkelt … jeg vil bare have … en kop te. Og den skal du lave til mig. Hold mund, og hør efter.«

Arthur satte sig ned. Han fortalte Nutri-Matic-maskinen om Indien og om Kina og om Ceylon. Han fortalte den om brede blade, der tørrede i solen. Han fortalte den om sølvtekander. Han fortalte den om sommereftermiddage i haven. Han fortalte den om, hvordan man hælder mælk i koppen først, så den ikke bliver skoldet af teen. Han fortalte den endda (i korte træk) om Det Østindiske Kompagnis historie.

»Nå, og det er altså det?« sagde Nutri-Matic-maskinen, da han var færdig.

»Ja,« sagde Arthur, »det er, hvad jeg gerne vil have.«

»De vil have noget, der smager af tørrede blade kogt i vand?«

»Øh, ja. Med mælk.«

»Strintet ud af en ko?«

»Tjah, det kan man vel godt …«

»Den bliver jeg nødt til at få lidt hjælp til,« sagde maskinen fyndigt. Al den muntre boblen var forsvundet fra dens stemme, og nu var det alvor.

»Hvis der er noget, jeg kan gøre …« tilbød Arthur.

»Tak, De har gjort mere end tilstrækkeligt,« oplyste NutriMatic-maskinen ham om.

Den kontaktede skibets computer.

»Hejsa!« hilste skibscomputeren.

Nutri-Matic-maskinen orienterede skibscomputeren om te. Computeren våndede sig, slog sit logiske kredsløb sammen med Nutri-Matics, og så henfaldt de i ildevarslende tavshed.

Arthur så til og ventede et stykke tid, men der skete ikke mere.

Han skubbede til den, men der skete stadig ikke noget.

Til sidst gav han op og gik op på broen.

Det gyldne hjerte hang ubevægelig i rummets store, øde vidder. Rundt om det glødede galaksens milliarder af knappenålshoveder. En stor gul klump – vogonerskibet – sneg sig langsomt nærmere.

Kapitel 3

»Er der en, der har en kedel?« spurgte Arthur, da han trådte ind på broen og straks begyndte at undre sig over, hvorfor Trillian råbte til computeren, at den skulle svare hende, og hvorfor der var en stor, grim gul klump på udsigtsskærmen. Ford slog på computeren, og Zaphod sparkede til den.

Arthur satte den tomme kop fra sig og gik hen til dem.

»Hallo?« sagde han.

I samme øjeblik kastede Zaphod sig over den flade af poleret marmor, der rummede de instrumenter, som kontrollerede den konventionelle fotonfremdrift. Instrumenterne materialiserede sig under hans hænder, og han slog over på manuel styring. Han skubbede, trak, pressede og bandede. Fotonfremdriften skælvede kvalmende og døde.

»Hvad sker der?« spurgte Arthur.

»Halløjsa, hørte I det?« mumlede Zaphod, mens han nu sprang hen til det manuelle styregrej til Uendelig usandsynlighedsfremdrift. »Aben talte!«

Usandsynlighedsfremdriften udstødte to små hvin og døde så også.

»Det er et historisk øjeblik, mand,« sagde Zaphod og sparkede til usandsynlighedsfremdriften, »en talende abekat!«

»Hvis du er ophidset over et eller andet …« sagde Arthur.

»Vogonere!« vrissede Ford. »Vi bliver angrebet!«

Det gav et sæt i Arthur.

»Hvad laver du så? Lad os komme væk!«

»Kan vi ikke. Computeren er blokeret.«

»Blokeret?«

»Den siger, at alle dens kredsløb er optaget. Der er ingen kraft tilbage noget sted i skibet.«

Ford gik væk fra computerterminalen, tørrede sig over panden med det ene ærme og lænede sig tungt mod væggen.

»Vi kan ikke stille noget op,« sagde han. Han stirrede tomt frem for sig og bed sig i underlæben.

Dengang Arthur var dreng og gik i skole, længe før Jorden var blevet udraderet, havde han spillet fodbold. Han havde slet ikke været god til det, og hans speciale var at score selvmål i vigtige kampe. Når det skete, mærkede han en særlig, snurrende fornemmelse i nakken, der langsomt krøb op i kinderne og gav varme i panden. Billedet af mudder og græs og masser af små, hylende drenge, som kastede sig over ham, stod pludselig lyslevende for ham.

En særlig, snurrende fornemmelse i nakken krøb langsomt op i kinderne og gav varme i panden.

Han åbnede munden for at sige noget og standsede.

Han åbnede munden igen og standsede igen.

Til sidst lykkedes det ham at sige noget.

»Æhh,« sagde han. Han rømmede sig.

»Sig mig lige,« fortsatte han så nervøst, at de andre vendte sig om og stirrede på ham. Han kiggede på den gule klat på udsigtsskærmen, der kom stadigt nærmere.

»Sig mig lige,« gentog han, »sagde computeren noget om, hvad den var optaget af? Jeg spørger bare af interesse …«

Deres blikke klæbede sig til ham.

»Og, øh … nej, ikke andet, jeg ville bare høre.«

Zaphod rakte en hånd frem og greb fat om nakken på Arthur.

»Hvad har du lavet med den, Abemand?« hvislede han.

»Jamen,« sagde Arthur, »ikke noget, faktisk. Jeg tror bare, at for lidt siden forsøgte den at regne ud, hvordan man …«

»Ja?«

»Hvordan man laver te.«

»Det stemmer, folkens,« gjaldede det pludselig fra computeren, »jeg er i fuld gang med problemet lige nu, og det er et af de svære, kan jeg godt love jer. Jeg vender tilbage senere.« Den faldt hen i en tavshed igen, der i intensitet kun kunne måle sig med den, der udstrålede fra de tre mennesker, som stirrede på Arthur Dent.

Som for at lette spændingen lidt valgte vogonerne netop det øjeblik til at begynde at skyde.

Skibet rystede, og skibet buldrede. Udenfor gnistrede, buldrede og bragede det tommetykke kraftskjold rundt om skibet under spærreilden fra en halv snes 30 MegaAv Dødpåstedet Fotrazonkanoner og så ud, som om det ikke ville holde ret meget længere. Ford Prefect gav det fire minutter.

»Tre minutter og halvtreds sekunder,« sagde han lidt efter.

»Femogfyrre sekunder,« tilføjede han på det relevante tidspunkt. Han slog dovent et par nytteløse kontakter til og sendte Arthur et uvenligt blik.

»Var du ved at dø af tørst?« spurgte han. »Tre minutter og fyrre sekunder.«

»Holder du så snart op med at tælle!« snerrede Zaphod.

»Ja,« svarede Ford Prefect, »om tre minutter og femogtredive sekunder.«

På vogonerskibet sad Prostetnic Vogon Jeltz og undrede sig. Han havde regnet med en hidsig jagt, han havde set frem til en spændende fægtekamp med sporlysstråler, han havde glædet sig til at bruge den specialfremstillede SubCyklisk Normalitets Fokus-i-Tron til imødegåelse af Det gyldne hjertes Uendelige usandsynlighedsfremdrift. Men den SubCykliske Normalitets Fokus-i-Tron lå uvirksom hen, da Det gyldne hjerte bare hang i luften og tog imod.

En halv snes 30 MegaAv Dødpåstedet Fotrazonkanoner fortsatte med at hamre løs på Det gyldne hjerte, men det blev bare ved med at hænge i luften og tage imod.

Han afprøvede hver eneste af de følere, han havde til sin rådighed, for at se, om der var luskede tricks i farvandet, men fandt ingen.

Han vidste selvfølgelig ikke noget om teen.

Han vidste heller ikke, nøjagtig hvordan de ombordværende på Det gyldne hjerte tilbragte de sidste tre minutter og tredive sekunder, de havde tilbage af deres liv.

Lige nøjagtig hvordan Zaphod Beeblebox kom på den idé at holde en seance på det tidspunkt, har han aldrig rigtig kunnet forklare.

Spørgsmålet om død hang selvfølgelig i luften, men mere som noget, der skulle undgås end tærskes langhalm på.

Måske fik den rædsel, der greb Zaphod ved udsigten til at skulle genforenes med sine afdøde slægtninge, ham til at tænke på, at de måske følte på samme måde over for ham og – ikke at forglemme – var i stand til at gøre noget for at udskyde en sådan genforening.

På den anden side kan det også bare have været en af de underlige tilskyndelser, der undertiden dukkede op fra det mørke område i hans hjerner, som han på uforklarlig vis havde lukket af til, inden han blev præsident for galaksen.

»Vil du tale med din oldefar?« sagde Ford vantro.

»Ja.«

»Skal det være lige nu?«

Skibet blev ved med at ryste og buldre. Temperaturen steg. Lyset blev svagere – al den energi, som computeren ikke skulle bruge til at tænke over te-spørgsmålet, blev pumpet ud i det hurtigt henvisnende kraftskjold.

»Ja!« insisterede Zaphod. »Hør nu her, Ford. Jeg tror, han måske kan hjælpe os.«

»Er du sikker på, du mener tror? Du skal vælge dine ord med omhu.«

»Har du et forslag?«

»Æh, joh …«

»Okay, vi danner kreds om den centrale konsol. Nu. Kom så! Trillian, Abemand, i gang.«

De samledes forvirrede rundt om den centrale konsol, satte sig og tog hinanden i hænderne med en følelse af at være umådeligt fjollede. Med sin tredje hånd slukkede Zaphod for lysene.

Mørket lagde sig over skibet.

Udenfor hamrede den tordnende brølen fra Dødpåstedetkanonen fortsat mod kraftskjoldet.

»Koncentrér jer om hans navn,« hvæsede Zaphod.

»Hvad hedder han?« spurgte Arthur.

»Zaphod Beeblebrox den Fjerde.«

»Hvad?«

»Zaphod Beeblebrox den Fjerde. Koncentrér dig nu!«

»Den Fjerde?«

»Ja. Hør så her, jeg er Zaphod Beeblebrox, min far var Zaphod Beeblebrox den Anden, min bedstefar Zaphod Beeblebrox den Tredje …«

»Hvad?«

»Der var et uheld med præventionen og en tidsmaskine. Koncentrér dig nu!«

»Tre minutter,« sagde Ford Prefect.

»Hvorfor gør vi det her?« spurgte Arthur Dent.

»Hold mund,« foreslog Zaphod Beeblebrox.

Trillian sagde ikke noget. For, tænkte hun, hvad skulle man sige til det?

Det eneste lys på broen kom fra to svage røde trekanter i det fjerneste hjørne, hvor Marvin den deprimerede robot sad sammensunket, ignorerede alt og alle og blev ignoreret af alt og alle, i sin egen helt private og ret ubehagelige verden.

Fire skikkelser krøb sammen om den centrale konsol i intens koncentration, mens de forsøgte at lukke de forfærdelige rystelser af skibet og den skrækindgydende brølen, der rungede gennem det, ude af deres tanker.

De koncentrerede sig.

De koncentrerede sig stadig.

De koncentrerede sig endnu.

Sekunderne tikkede.

Der dukkede svedperler op i Zaphods øjenbryn, først af koncentration, dernæst frustration og til sidst forlegenhed.

Han endte med at udstøde et skrig af vrede, rev sine hænder til sig fra Trillian og Ford og smækkede til lyskontakten.

»Pyh, jeg var begyndt at tro, du aldrig ville tænde lyset,« sagde en stemme. »Ikke for skarpt, tak, mine øjne er ikke, hvad de har været.«

Fire skikkelser satte sig ret op i deres stole. De vendte langsomt hovederne for at kigge, skønt deres kranier udviste en udpræget tilbøjelighed til at ville holde sig i ro.

»Nå. Hvem er det så, som forstyrrer mig på det her tidspunkt?« spurgte den lille, krumbøjede, udtærede skikkelse, som stod ved bregneklyngen i den anden ende af broen. Hans to små hoveder med de tynde hårtjavser så så tudsegamle ud, at det ikke var utænkeligt, de rummede vage minder om selve galaksens fødsel. Det ene sov sødeligt, mens det andet betragtede dem med et gennemborende blik fra de sammenknebne øjne. Hvis hans øjne ikke var, hvad de havde været, måtte de have kunnet skære i diamanter engang.

Zaphod stammede nervøst i det. Han gav det snirklede, lille dobbeltnik med hovedet, der er det traditionelle betelgeusiske tegn på respekt over for et familiemedlem.

»Åh … øh, hej, oldefar …« hviskede han.

Den lille, gamle skikkelse kom nærmere. Han spejdede hen mod dem i den svage belysning og stak så en knoklet finger ud mod sit oldebarn.

»Aha,« vrissede han, »Zaphod Beeblebrox. Den sidste i vores store slægt. Zaphod Beeblebrox den Nulte.«

»Den Første.«

»Den Nulte,« snerrede skikkelsen. Zaphod hadede hans stemme. Han havde altid syntes, den lød, som når man trækker lange negle ned over den tavle, han yndede at betegne som sin sjæl.

Han flyttede uroligt på sig i stolen.

»Øh, jo,« mumlede han. »Hør, øh, jeg er virkelig ked af det med blomsterne. Det var min mening at sende nogen, men, ja, altså, butikken havde lige solgt den sidste krans, og …«

»Du glemte det!« vrissede Zaphod Beeblebrox den Fjerde.

»Ja, men …«

»Har for travlt. Tænker aldrig på andre. Typisk for de levende.«

»To minutter, Zaphod,« hviskede Ford med ærefrygt i stemmen.

Zaphod sad og pillede nervøst.

»Ja, men jeg havde tænkt mig at sende dem,« sagde han. »Og jeg skal også nok skrive til min oldemor, lige så snart vi er sluppet ud af denne …«

»Din oldemor,« gentog den udtærede skikkelse eftertænksomt for sig selv.

»Ja,« sagde Zaphod, »øh, hvordan har hun det? Ved du hvad, jeg tager hen og besøger hende. Først skal vi bare lige …«

»Din afdøde oldemor og jeg har det udmærket, tak,« sagde Zaphod Beeblebrox den Fjerde knastørt.

»Øh. Ahh.«

»Men er meget skuffede over dig, unge Zaphod …«

»Ja, det …« Zaphod følte sig mærkeligt ude af stand til at styre samtalen, og Fords anspændte vejrtrækning lige ved siden af ham fortalte ham, at sekunderne forsvandt i rasende fart. Larmen og rystelserne havde nået et grufuldt niveau. Han så Trillians og Arthurs hvide ansigter stirre forskræmt ud i halvmørket.

»Øh, oldefar …«

»Vi har fulgt med i dit liv med betydelig fortvivlelse …«

»Ja, hør, lige nu kan du se …«

»For ikke at sige foragt!«

»Kunne du ligesom høre efter et øjeblik …?«

»Jeg mener, hvad er det egentlig, du foretager dig?«

»Jeg bliver angrebet af en vogonerflåde!« udbrød Zaphod. Det var en overdrivelse, men det var hans eneste chance hidtil for at give udtryk for kernen i problemet.

»Det overrasker mig slet ikke,« sagde den lille, gamle mand med et skuldertræk.

»Men det sker altså lige nu,« sagde Zaphod indtrængende og febrilsk.

Den spektrale forfader nikkede, tog den kop, Arthur Dent havde haft med, op i hånden og betragtede den interesseret.

»Øh … oldefar …«

»Er du klar over,« afbrød den spøgelsesagtige skikkelse og spiddede Zaphod med et alvorligt blik, »at Betelgeuse Fem har udviklet en meget lille afvigelse i sit kredsløb?«

Det var Zaphod ikke, og han havde svært ved at koncentrere sig om oplysningen med al den larm og ved udsigten til umiddelbart forestående død og den slags.

»Øh, nej … men altså,« sagde han.

»Jeg snurrer rundt i min grav!« bjæffede forfaderen. Han smækkede koppen i bordet og pegede på Zaphod med en skælvende, grenlignende, gennemsigtig finger.

»Din skyld!« hvinede han.

»Et minut og tredive,« mumlede Ford med hovedet begravet i hænderne.

»Ja, men hør nu, oldefar, kan du ikke lige hjælpe, for …«

»Hjælpe?« udbrød den gamle mand og så ud, som om han mest havde lyst til at sno sig udenom.

»Ja, hjælpe og den slags, nu, for ellers …«

»Hjælpe!« gentog den gamle mand, som om man havde bedt ham om en medium stegt væselsandwich med fritter til. Han rettede sig forbløffet op.

»Du fiser bare rundt i galaksen sammen med dine« – han slog foragteligt ud med den ene hånd – »dine tvivlsomme venner og har for travlt til at lægge blomster på min grav, og plasticblomster kunne have gjort det, ville have været helt passende fra dig, men næh-nej. Man har for travlt. Man er for moderne. Man er for skeptisk … indtil man pludselig kommer i en lille knibe og pludselig bliver meget optaget af det astrale!«

Han rystede på hovedet – forsigtigt for ikke at vække det andet, slumrende hoved, der allerede var begyndt at røre på sig.

»Det ved jeg søreme snart ikke, unge Zaphod,« fortsatte han, »det bliver jeg vist nødt til at tænke lidt over.«

»Et minut og ti,« sagde Ford hult.

Zaphod Beeblebrox den Fjerde kiggede undrende på ham.

»Hvorfor bliver den mand ved med at tale i tal?« spurgte han.

»De tal,« sagde Zaphod stramtandet, »er den tid, vi har tilbage at leve i.«

»Ahh,« sagde hans oldefar og gryntede. »Ja, det gælder naturligvis ikke mig.« Han gik over mod et mere dunkelt hjørne af broen for at lede efter noget andet, han kunne pille ved.

Zaphod følte, at han vaklede på randen af sindssyge, og spekulerede på, om han ikke bare skulle tage springet og få det overstået.

»Oldefar,« sagde han, »det gælder os! Vi lever stadig, og vi er lige ved at miste vores liv.«

»Ja, heldigvis for det.«

»Hvad?«

»Hvad nytte er dit liv for nogen? Når jeg tænker på, hvad du har drevet det til, er det første ord, der trænger sig på, nullermand.«

»Men jeg var præsident af galaksen, mand!«

»Hm?« mumlede hans forfader. »Skulle det være noget for en Beeblebrox?«

»Hov, hvad? En sølle præsident, ikke?! Kun for hele galaksen!«

»Din forkælede lille megahvalp.«

Zaphod blinkede forvirret.

»Hov … øh, hvad har du gang i, mand? Jeg mener oldefar.«

Den rundryggede, lille skikkelse gik med lange skridt hen til sit oldebarn og prikkede ham bestemt på knæet. Det mindede Zaphod om, at han talte med et spøgelse, for han kunne ikke mærke noget.

»Du ved lige så godt som jeg, hvad det vil sige at være præsident, unge Zaphod. Du ved det, fordi du har været det, og jeg ved det, fordi jeg er død, og det giver en et herligt fordomsfrit syn på tingene. Vi har et ordsprog heroppe: ‘Livet er spildt på de levende.’«

»Ja ja,« sagde Zaphod bittert, »vældig godt. Vældig klogt. Lige nu har jeg lige så meget brug for aforismer som for huller i hovedet.«

»Halvtreds sekunder,« gryntede Ford Prefect.

»Hvor kom jeg til?« spurgte Zaphod Beeblebrox den Fjerde.

»Du var i gang med en prædiken,« sagde Zaphod Beeblebrox.

»Åh ja.«

»Kan ham der,« mumlede Ford lavmælt til Zaphod, »rent faktisk hjælpe os?«

»Ingen andre kan,« hviskede Zaphod.

Ford nikkede nedslået.

»Zaphod!« sagde spøgelset. »Du blev præsident for galaksen af en bestemt grund. Har du glemt det?«

»Kan vi ikke snakke om det senere?