Victoria Holt

Den hemmelige elsker

På dansk ved Else Kornerup

Lindhardt og Ringhof

Den hemmelige elsker

er oversat fra engelsk af Else Kornerup efter

The Demon Lover

Copyright © 1982, 2016 Victoria Holt og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711455227

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Invitation til slottet

Det var en varm junidag, da jeg opdagede min fars hemmelighed, som skulle forandre hele livet for såvel ham som for mig selv. Jeg vil aldrig glemme den rædsel, der greb mig. Solen skinnede klart, ja, man kunne næsten sige ubarmhjertigt ned på os. Det havde været den varmeste juni i mange år. Jeg sad og så på ham. Det var, som om han var blevet ti år ældre på få minutter, og da han rettede blikket mod mig, så jeg fortvivlelsen i hans øjne, men samtidig en vis lettelse over ikke mere at skulle spille komedie. Han vidste, at han ikke længere kunne skjule sin tragedie for mig.

At det blev mig, der opdagede hans hemmelighed, var uundgåeligt. Jeg havde altid stået ham nærmere end nogen anden – selv min mor, dengang hun levede. Jeg forstod alle hans sindsstemninger. Jeg kendte den skabende kunstners jubel, kampe og skuffelser. Den mand, jeg mødte her i atelieret, var ganske anderledes end det blide, ret ukomplicerede menneskelige væsen uden for det. Selvfølgelig var det hans atelier, der betød mest for ham. Det var hans liv. Han var opdraget til det. Fra han var fem år, var han kommet ind i atelieret i dette selv samme hus – som i hundrede år havde været familien Collisons hjem – for at se sin egen far arbejde. Man fortalte, at da han var fire år, havde familien troet, han var blevet borte, men hans barnepige havde fundet ham herinde travlt optaget af at male på et stykke vellum med en af sin fars fineste zobelpensler.

Collison var et kendt navn inden for kunstens verden. Det havde altid været forbundet med miniaturemalerier, og der kunne ikke findes en eneste god samling i Europa, som ikke indeholdt mindst én Collison.

Miniaturemaleriet var en tradition i vor familie. Min far havde sagt, at det var et talent, der var gået i arv i generationer, og at man måtte begynde i vuggen, hvis man ville blive en stor maler. Sådan havde det været i familien Collison. De havde malet miniaturer siden det syttende århundrede. Vor forfader havde været elev af Isaac Oliver, der til gengæld havde lært hos ingen ringere end den berømte, elizabethanske miniaturemaler Nicolas Hilliard.

Indtil nu havde der altid været en søn til at føre traditionen og navnet videre. Det var ikke lykkedes for min far. Alt, hvad han havde, var en datter – mig selv.

Det må have været en stor skuffelse for ham, selv om han aldrig omtalte det. Han var, som jeg allerede har sagt, en meget blid mand uden for sit atelier og tog altid hensyn til andre menneskers følelser. Han talte ret langsomt, fordi han vejede hvert ord, før han sagde det. Det var ganske anderledes, når han arbejdede. Så var han som besat; han glemte måltider, aftaler, pligter af enhver art. Undertiden forestillede jeg mig, at han arbejdede så hektisk, fordi han troede, han ville blive den sidste Collison. Nu var det begyndt at gå op for ham, at sådan ville det måske ikke blive, for også jeg havde opdaget fortryllelsen ved at bruge en pensel på et stykke vellum eller elfenben. Jeg var ved at lære mig selv at føre familietraditionen videre. Og jeg ville vise min far, at en datter ikke var at foragte, men kunne arbejde lige så godt som en søn. Det var en af grundene til min besættelse af maleriet. Den anden – som var af langt større betydning – var, at jeg uden hensyn til mit køn havde arvet trangen til at udføre dette det vanskeligste af alle portrætmalerier. Jeg havde et ønske om – og jeg dristede mig til også at tro talentet til – at konkurrere med alle mine forfædre.

Min far var på dette tidspunkt sidst i fyrrerne. Han så yngre ud på grund af sine meget klare, blå øjne og det forpjuskede hår. Han var høj og meget mager, hvad der fik ham til at virke kluntet. Jeg tror, det forbavsede andre mennesker, at denne ret klodsede mand kunne frembringe disse forfinede miniaturer.

Han hed Kendal. Der havde været en Kendal i familien i generationer. For mange år siden havde en pige fra Lake District giftet sig ind i familien, og navnet stammede fra hendes fødeby. Traditionen krævede, at alle mænd skulle have fornavne, der begyndte med K, og bogstaverne KC – malet i et hjørne så småt, at de næsten ikke var til at se – var stemplet på disse berømte miniaturer. Det havde forvoldt en vis forvirring med hensyn til hvilken Collison, der havde udført maleriet, og man havde ofte måttet afgøre det ud fra årstallet og modellen.

Min far var forblevet ugift, til han var tredive. Han var den type mand, der var tilbøjelig til at skyde alt til side, som kunne distrahere ham fra hans arbejde. Og hertil hørte ægteskabet, selv om han kendte sin pligt til, ligesom en konge, at producere den arving, der kunne videreføre familietraditionen.

Først da han kom til jarlen af Langston i Gloucestershire, blev ønsket om at gifte sig til noget andet og mere end en pligt over for familien. Han var af jarlen blevet bestilt til at male miniaturer af grevinden og hendes to døtre, Lady Jane og Lady Katherine – kendt som Lady Kitty. Han hævdede altid, at miniaturen af Lady Kitty var den bedste, han nogen sinde havde lavet. „Den var skabt i kærlighed,“ sagde han. Han var meget sentimental.

Ja, romantikken blomstrede, men jarlen havde selvfølgelig andre planer med sin datter. Han havde ingen ægte forståelse for kunst, men havde blot villet have en Collison-miniature, fordi han havde hørt, at „denne Collison var den bedste“.

„En spidsborger,“ havde min far kaldt ham. Han troede, at kunstnere var en slags tjenestefolk, der skulle hjælpes af velhavende mænd. Desuden håbede han på en hertug til sin datter.

Men det havde vist sig, at Lady Kitty var en pige med rygrad, og hun var blevet lige så dybt forelsket i kunstneren, som han i hende. Altså flygtede de og blev viet i al hemmelighed, hvorefter Lady Kitty af sin vrede far fik besked om, at porten til Langston Castle for evigt var lukket for hende. Når hun havde været så tåbelig at blive Kitty Collison, kunne hun for fremtiden ikke have nogen som helst forbindelse med familien Langston.

Lady Kitty knejste med nakken og slog sig til tåls med, hvad der for hende må have været en meget beskeden tilværelse i Colliston-familiens hus.

Et år efter brylluppet gjorde jeg min dramatiske entré i denne verden. Jeg forvoldte en hel del besvær og ødelagde Lady Kittys aldrig særligt stærke helbred. Da hun blev delvis invalid og ikke kunne føde flere børn, måtte man se den fortvivlende sandhed i øjnene: det eneste barn var en pige, og dermed var det tilsyneladende slut med Collison-traditionen.

Man lod mig dog aldrig føle, at jeg var en skuffelse. Det opdagede jeg først, da jeg blev klar over familiens historie og lærte det store atelier at kende med dets enorme vinduer stik nord, så de kunne indfange det stærke, barske lys.

Jeg lærte dog også en hel del af tjenestefolkenes sladder, for jeg forstod hurtigt, at jeg kunne få langt mere at vide af dem end ved at spørge mine forældre.

„Langston-familien har altid haft svært ved at få sønnner. Min niece var køkkenpige deroppe. Hun siger, det er et fantastisk sted. Halvtreds tjenestefolk bare ude på landet. Hendes Nåde var ikke skabt til livet her.“

„Tror du, hun fortryder det?“

„Ja, det må hun da gøre. Alle de baller og titler og fine ting. Hun kunne have giftet sig med en hertug!“

„Men han er en virkelig fin herre, det må man sige til hans ros.“

„Ja, det giver jeg dig ret i. Men han er jo dog bare en slags købmand … der sælger ting. Jeg ved godt, at det er malerier, og at nogle mener, det er noget andet … men det er da stadig ting, og han sælger dem. Det går aldrig godt, når man gifter sig under sin stand. Og de har ingen søn, vel? Næh, alt, hvad de har, er Miss Kate.“

„Og hun er en klog lille rad, tag endelig ikke fejl af det!“

„Hun ligner ikke rigtigt nogen af dem.“

„Ved du, hvad jeg synes? Han skulle have giftet sig med en stærk, ung kvinde af sin egen klasse. Så kunne hun have født ham et barn hvert år, til hun fik den søn, der kunne lære alt om at male. Sådan burde det være gået til.

„Tror du, han er ked af det?“

„Selvfølgelig er han ked af det. Han ønskede sig en søn. Og i al fortrolighed kan jeg godt betro dig, at Hendes Nåde ikke nærer alt for høje tanker om hans malerier. Ja, hvis han ikke havde malet, ville han jo aldrig have truffet hende, vel? Og hvem tør sige, at det ikke havde været det bedste?“

Sådan fik jeg besked.

Da jeg opdagede hemmeligheden, var der gået et år efter min mors død. Det var et hårdt slag for hele huset. Hun havde været meget smuk, og både min far og jeg havde været tilfredse med bare at sidde og se på hende. Hun var altid klædt i blåt, der stod til hendes øjne, og hendes kjoler var meget klædeligt draperede og pyntet med kniplinger og bånd. Fordi det var efter min fødsel, hun var blevet så svag, følte jeg en vis skyld, men jeg trøstede mig med, at hun nød at ligge på sin sofa og tage imod besøgende som en anden dronning. Hun havde, hvad hun kaldte sine „gode dage“; så spillede hun klaver eller arrangerede blomster og havde undertiden gæster – som oftest fra omegnen.

Der var Farringdons, som boede på herrregården og ejede størsteparten af jorden omkring os, præsten og lægen med deres familier. Alle følte sig beæret af en indbydelse fra Lady Kitty, selv Lady Farringdon, for social status betød uendelig meget for hende, og selv om Farringdons var rige, var Sir Frederick kun nyudnævnt baron, så Lady Farringdon var passende imponeret af en datter af en jarl.

Min mor gjorde intet forsøg på at styre huset. Alt det blev overladt til Evie, og uden hende ville vor tilværelse have været ikke så lidt mindre behagelig. Evie havde kun været sytten år, da hun kom til os. Det var dengang, jeg var et år gammel, og min mor var gledet ind i rollen som den yndefuldt svagelige kvinde. Evie var en af mors halv- eller kvartkusiner – en af den hær af fattige slægtninge, der altid findes omkring de velhavende familier. En fjern, kvindelig slægtning havde giftet sig under sin stand, hvilket betød mod familliens ønsker, og var derefter forsvundet ud i glemselens mørke. Evie var et skud på en af disse oversete familiegrene, men havde af en eller anden grund holdt forbindelsen ved lige og var blevet tilkaldt for at hjælpe, da familien kom i vanskeligheder.

Hun og min mor havde holdt meget af hinanden, og da den smukke Lady Kitty opdagede, at hun ville komme til at tilbringe en stor del af sin tilværelse på sofaer, slog det hende, at Evie var som skabt til at overtage husholdningen.

Altså kom Evie og fortrød det aldrig. Det gjorde vi heller ikke. Vi var helt og fuldt afhængige af Evie. Hun klarede huset og tjenestefolkene, var selskabsdame og kammerpige for min mor, en dygtig husholderske, reservemor for mig – og alt det samtidig med, at hun sørgede for, at min far kunne arbejde uden at blive forstyrret.

Vi var heldige, at vi havde Evie. Hun arrangerede små selskaber for min mor og sørgede for, at alt gik glat, når vi fik besøg af folk, der ville købe eller bestille min fars arbejder. Når han måtte rejse – hvad han gjorde ret ofte – kunne han roligt tage af sted i bevidstheden om, at der blev sørget godt for os alle.

Min mor elskede at høre om min fars oplevelser, når han kom hjem. Hun ville gerne forestille sig ham som en berømt maler, alle ville have fat i, selv om hun ikke var oprigtigt interesseret i hans arbejde. Jeg har set hendes øjne blive sløve, når han snakkede begejstret løs – men jeg vidste, hvad han talte om, for jeg havde Collisonblod i mine årer og følte mig aldrig lykkeligere, end når jeg havde en fin zobelpensel i min hånd og lavede disse næsten usynlige, sikre streger på et stykke elfenben eller vellum.

Jeg hed også Katherine, men blev kaldt Kate for ikke at blive forvekslet med Kitty. Jeg lignede overhovedet ikke min mor eller far, men var langt mørkere end nogen af dem.

„Det stammer helt tilbage fra det sekstende århundrede,“ sagde min far, der naturligvis var en kender af ansigter. „En fjern Collison må have set ud præris som du, Kate. De høje kindben og det rødlige skær i dit hår. Du har også gyldenbrune øjne. Den farve ville det være meget vanskeligt at ramme. Man måtte blande farverne omhyggeligt for at få den frem. Og det har jeg aldrig kunnet lide til miniaturer … resultatet kan blive uklart.“

Jeg morede mig ofte over, at hans arbejde altid på en eller anden måde trængte sig ind i hans samtaler.

Jeg må have været omkring de seks år, da jeg aflagde et højtideligt løfte. Det skete, efter at jeg havde hørt tjenestefolkene tale om, at jeg var en pige og en stor skuffelse for min far.

Jeg gik ind i atelieret, stillede mig i lyset fra det høje vindue og sagde: „Jeg vil være en stor maler. Mine miniaturer skal blive de bedste, man nogen sinde har set.“

Da jeg var et meget alvorligt barn, der nærede en lidenskabelig kærlighed til min far, samtidig med at jeg instinktivt vidste, at det var til dette, jeg var blevet født, gik jeg i gang med at føre mit løfte ud i livet. Til at begynde med havde det blot moret min far, men han havde da vist mig, hvordan jeg skulle strække et stykke vellum over et stift, hvidt kort og presse det mellem flere ark papir under en tung brevpresser.

„Skindet er fedtet,“ forklarede han, „så vi må poncere lidt. Ved du, hvad poncering er?“

Det kom jeg hurtigt til, og jeg lærte, hvordan man skulle gnide overfladen med en blanding af kalk og pimpsten.

Så lærte han mig, hvordan jeg skulle bruge oliefarver, tempera og gouache. „Men vandfarver giver de mest tilfredsstillende resultater ved de mindste arbejder,“ sagde han.

Da jeg fik min første pensel, var jeg henrykt, og jeg jublede, da jeg så min fars ansigt, efter at jeg havde malet min første miniature.

Han lagde armene om mig og knugede mig ind til sig, for at jeg ikke skulle se tårerne i hans øjne. Min far var en meget følsom mand.

Så udbrød han: „Du har det i dig, Kate. Du er en af os.“

Vi viste min mor mit første forsøg.

„Det er meget smukt,“ sagde hun. „Ah, Kate, skal du nu også være et geni? Og her ligger jeg … uden at gøre mindste gavn.“

„Det behøver du heller ikke,“ sagde jeg. „Du skal bare være smuk.“

Det var et lykkeligt hjem. Min far og jeg kom gennem arbejdet til at stå hinanden meget nær, og jeg tilbragte mange timer i atelieret. Indtil jeg var sytten, havde jeg en guvernante. Far ønskede ikke at sende mig bort til en skole, fordi det ville forhindre mig i at være i atelieret.

„For at blive en stor maler må man arbejde hver eneste dag,“ sagde han. „Man venter ikke, til man er i den rette stemning. Eller til man selv føler sig rede til at modtage inspirationen. Man arbejder og arbejder, til inspirationen kommer som en nådegave.“

Jeg forstod ham fuldt og helt. Hvordan skulle jeg have kunnet udholde ikke at komme i atelieret? Min beslutning om at blive lige så stor – nej, større – end nogen af mine forfædre var urokkelig. Jeg vidste, jeg havde talent.

Min far rejste ofte til udlandet og blev undertiden borte en måned eller to. Han besøgte endog flere af de europæiske hoffer og malede miniaturer af de kongelige.

„Jeg ville gerne tage dig med mig, Kate,“ sagde han ofte. „Du er lige så dygtig som jeg selv. Men jeg ved ikke, hvordan de ville tage imod en kvinde. De ville ikke tro på, at arbejdet var godt, hvis det var blevet udført af et medlem af det svage køn.“

„Jamen, det måtte de da selv kunne se.“

„Folk ser ikke altid, hvad deres øjne fortæller dem. De ser, hvad deres forstand har besluttet sig til at opfatte, og jeg er bange for, at den ville sige dem, at noget, der var skabt af en kvinde, umuligt kunne være lige så godt som det, der var skabt af en mand.“

„Det er tåbeligt, og det gør mig vred,“ udbrød jeg. „De må jo være idioter.“

„Det er mange mennesker,“ sagde min far med et lille suk.

Vi malede miniaturer til juvelerer, som solgte dem over hele landet. Mange af dem havde jeg lavet. De blev signeret med initialerne K.C. Og alle sagde: „Det er en Collison.“ De vidste selvfølgelig ikke, at det var Kates og ikke Kendal Collisons værk.

Da jeg var barn, havde det undertiden forekommet mig, at min far og mor levede i vidt forskellige verdener. Min far var den distræte kunstner, for hvem arbejdet var hele livet, og min mor den smukke og sarte værtinde, der holdt af at være omgivet af mennesker. En af hendes største fornøjelser var at holde en slags hof for beundrere, der var henrykte over at være inviteret af en datter af en jarl, selv om hun nu kun var en kunstners hustru.

Når teen var drukket, hjalp jeg hende ofte med at underholde gæsterne. Om aftenen holdt hun undertiden små middagsselskaber og spillede bagefter whist, hvis der ikke var musikalsk underholdning. Hun selv var en strålende pianistinde.

Det hændte, at hun blev snakkesalig og fortalte mig om sin barndom og ungdom på Langston Castle. Engang spurgte jeg hende, om hun havde været ked af at måtte forlade det og bo i et hus, der måtte virke meget lille sammenlignet med slottet.

„Nej, Kate,“ svarede hun. „Her er jeg dronningen. Dér var jeg bare en af prinsesserne uden større betydning. Jeg skulle blot finde den rette ægtemand … som ville være en mand, min familie ville have og jeg selv højst sandsynligt ikke.“

„Du må være meget lykkelig,“ sagde jeg, „for du har den bedste ægtemand, nogen kvinde kunne ønske sig.“

Hun så spørgende på mig og sagde: „Du holder meget af din far, ikke sandt?“

„Jeg elsker jer begge,“ sagde jeg … og mente det.

Så gik jeg hen for at give hende et kys, og hun sagde: „Ødelæg ikke min frisure, lille skat.“ Hun tog min hånd og knugede den i sin. „Jeg er glad for, at du elsker ham så højt. Han fortjener det mere end jeg.“

Hun forvirrede mig. Men hun var altid blid og kærlig og virkelig glad for, at jeg tilbragte så megen tid sammen med min far. Jo, det havde været et usædvanlig lykkeligt hjem, indtil den dag, da Evie kom op til mors soveværelse med hendes morgenchokolade og fandt hende død.

Hun havde haft en forkølelse, der havde udviklet sig til noget alvorligere. Hele mit liv havde jeg hørt, at vi skulle passe på min mors helbred. Hun gik sjældent ud, og når det skete, kørte hun kun i vognen til Farringdon Hall, hvor hun nærmest blev båret ind i huset af en af Farringdons lakajer.

Men fordi hun altid havde været sart og døden altid havde stået truende nær, fordi det havde været sådan i så mange år, var den næsten blevet som en slags familiemedlem … og vi havde troet, at den blot ville blive ved med at true hende. I stedet havde den pludselig slået til og taget hende fra os.

Vi savnede hende meget, og det var i den tid, jeg forstod, hvor meget maleriet betød både for min far og mig selv, for skønt vores sorg var dyb og ægte, kunne vi glemme den, når vi var i atelieret, for i sådanne øjeblikke eksisterede der intet andet for os begge end vore malerier.

Evie var meget bedrøvet. Min mor var blevet passet og plejet og forkælet af hende i så lang tid. Hun var dengang treogtredive og havde ofret de sytten af disse år på os.

To år før var Evie blevet forlovet. Nyheden havde chokeret os dybt og vakt meget blandede følelser hos os: vi glædede os over Evies lykke, men var forfærdede ved tanken om, hvordan tilværelsen skulle blive uden hende.

Der var nu ingen overhængende fare, for Evies forlovede var kapellanen hos landsbyens præst, James Callum. Han var jævnaldrende med Evie, og de skulle først giftes, når han fik sit eget kald.

Min mor sagde ofte: „Gud give, det aldrig sker.“ Og tilføjede så hurtigt: „Hvor er jeg dog egoistisk, Kate. Jeg håber ikke, du kommer til at ligne mig som voksen. Nå, det er der nu ingen fare for. Du er stærk og sund. Men hvad i alverden skulle vi … hvad skulle jeg gøre uden Evie?“

Hun blev aldrig stillet over for problemet. Da hun døde, havde kapellanen stadig intet kald, så på en måde blev hendes bønner hørt.

Evie forsøgte at trøste mig. „Du er ved at blive voksen nu, Kate,“ sagde hun. „Du vil snart finde en anden.“

„Ingen kan blive som du, Evie. Du er uerstattelig.“

Hun smilede til mig, men jeg kunne se, at hendes omsorg for os kæmpede med hendes ønske om at blive gift.

Inderst inde vidste jeg, at en skønne dag ville Evie forlade os. Der var forandring i luften … og jeg ønskede ingen forandringer.

Månederne gik, og James Callum fik stadig intet kald. Evie erklærede, at hun havde alt for lidt at lave efter min mors død, og tilbragte timer med at henkoge frugter og lave urteteer, som ville hun sikre sig, at huset var velforsynet, når hun ikke længere var hos os.

Livet gik efterhånden sin vante gang. Far nægtede overhovedet at tænke på, at Evie eventuelt ville forlade os. Han hørte til de mennesker, der tog én dag ad gangen, og mindede mig om en linedanser, der klarer sig, fordi han aldrig ser ned på de mulige farer. Men der kan komme et øjeblik, hvor en uoverstigelig forhindring tvinger ham til at standse og overveje situationen.

Vi arbejdede flittigt sammen i atelieret på de dage, hvor lyset var rigtigt. Det var nødvendigt, fordi vi netop da restaurerede gamle manuskripter. Jeg betragtede nu mig selv som fuldt uddannet maler. Jeg havde endda ledsaget far til et par af de huse, hvor restaureringen skulle finde sted. Han forklarede altid min tilstedeværelse med et: „Min datter hjælper mig med mit arbejde.“ Jeg ved, at de kun troede, jeg rensede hans pensler og ellers sørgede for, at han befandt sig godt. Det gjorde ondt. Jeg var stolt af mit arbejde, og han overlod mere og mere til mig.

Vi sad i atelieret en dag, da jeg så, at han holdt et forstørrelsesglas i den ene hånd og penselen i den anden.

Det forbavsede mig, for han havde altid sagt: „Det er aldrig godt at benytte et forstørrelsesglas. Hvis du opøver dine øjne, vil de gøre arbejdet for dig. En portrætmaler har ganske særlige øjne. Uden dem ville han ikke være maler.“

Han så, at jeg betragtede ham forbløffet, lagde forstørrelsesglasset fra sig og sagde: „Det er et meget indviklet arbejde. Jeg ville være sikker på, at jeg ikke havde fejlberegnet noget.“

Så gik der et par uger. Vi havde fået et manuskript sendt fra en kirke i det nordlige England. Nogle af de fine tegninger var blevet udviskede og lettere beskadiget, og det var netop vort speciale at restaurere sådanne manuskripter. Jeg havde udført en hel del af dette arbejde, og jeg betragtede det som et ridderslag: på den måde ville min far fortælle mig, at jeg nu var en dygtig maler. Hvis en miniature ikke var god nok, var det let at kassere et stykke vellum eller elfenben, men kun den helt sikre hånd kunne få lov til at male på disse uvurderlige manuskripter.

Den junidag sad far med sit manuskript foran sig og forsøgte at finde den rette røde nuance. Det var aldrig nemt, for den skulle passe til det røde farvestof, der blev kaldt minium eller blycinnober. Det havde man brugt for lange tider siden, og det var faktisk netop fra det ord, navnet miniature stammede.

Jeg betragtede ham, mens hans pensel tøvede over den lille palet. Så lagde han den fra sig med en hjælpeløshed, der forbløffede mig.

Jeg gik hen til ham. „Er der noget galt?“

Han svarede ikke, men lænede sig frem og begravede ansigtet i sine hænder.

Det var et skræmmende øjeblik – med den blændende sol udenfor, det stærke lys på det gamle manuskript og en pludselig bevidsthed om, at der var ved at ske noget forfærdeligt.

Jeg bøjede mig ned over ham og lagde hænderne på hans skuldre.

„Hvad er der, far?“ spurgte jeg.

Han lod hænderne falde ned i sit skød og så op på mig med et ulykkeligt udtryk i de blå øjne.

„Det nytter ikke, Kate,“ sagde han. „Jeg er nødt til at fortælle det til nogen. Jeg er ved at blive blind.“

Jeg stirrede på ham. Det kunne ikke være sandt. Hans kostelige øjne … de var porten til hans kunst, til hans hele liv. Hvordan kunne han eksistere uden sit arbejde, hvortil han mest af alt behøvede sine øjne? Det var hele meningen med tilværelsen for ham.

„Nej,“ hviskede jeg. „Det … det kan ikke være sandt.“

„Det er sandt,“ sagde han.

„Jamen …“ stammede jeg. „Du har det da godt nok. Og du kan se.“

Han rystede på hovedet. „Ikke som jeg engang kunne. Ikke som jeg plejede. Og det vil blive værre. Ikke pludseligt … lidt efter lidt. Jeg ved besked. Jeg har været hos en specialist. Det var på min sidste rejse. Jeg tog over London. Og han fortalte mig det.“

„Hvor længe er det siden?“

„Tre uger.“

„Og du har holdt det for dig selv i al den tid?“

„Jeg prøvede på ikke at tro på det. Til at begynde med troede jeg … Ja, jeg ved ikke, hvad jeg troede. Jeg kunne blot ikke se så klart … ikke klart nok … Har du lagt mærke til, at jeg har overladt de mindste ting til dig?“

„Jeg troede, du gjorde det for at opmuntre mig … for at give mig selvtillid.“

„Kære Kate, du behøver ikke mere selvtillid. Du har alt, hvad du behøver. Du er kunstner. Og så god som dine forfædre.“

„Fortæl mig om lægen … hvad han sagde. Fortæl mig alt.“

„Jeg har begyndende grå stær på begge øjne. Lægen siger, det er små, hvide pletter på linsen midt i pupillerne. De er ubetydelige nu, men de vil vokse sig større. Det kan tage nogen tid, før jeg mister synet … men det kan også gå hurtigt.“

„De må da kunne gøre noget?“

„Ja, en operation. Men den er forbundet med en risiko, og mit syn ville aldrig blive godt nok til min form for arbejde, selv om den lykkedes. Du ved, hvor stærkt et syn, vi må have. Ja, du ved det, Kate. For du har det. Men denne … blindhed … Forstår du ikke … det er alt …“

Jeg var lammet over denne tragedie. Hans liv var hans arbejde, og det tog man nu fra ham. Det var det forfærdeligste, der kunne ske ham.

Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle trøste ham, men på en eller anden måde lykkedes det.

Han havde i det mindste fortalt mig det. Jeg skændte blidt på ham, fordi han ikke havde betroet sig til mig noget før.

„Jeg ønsker ikke, at nogen skal vide det endnu, Kate,“ sagde han indtrængende. „Det er vores hemmelighed, ikke sandt?“

„Jo,“ sagde jeg, „hvis det er sådan, du ønsker det. Så er det vores hemmelighed.“

Og jeg hørte ham hviske: „Du er mig til stor trøst, Kate.“

Man kan ikke forblive i choktilstand i det uendelige. Til at begynde med havde jeg været helt overvældet af den frygtelige nyhed og overbevist om, at vi stod over for en katastrofe, men efter at jeg havde tænkt mig lidt om, kom min naturlige optimisme mig til hjælp, og jeg begyndte at forstå, at dette ikke var enden på alt. For det første ville sygdommen udvikle sig gradvis. Lige for tiden kunne far bare ikke se så godt, som han før havde kunnet. Han ville ikke kunne lave sine mindste miniaturer. Men han ville stadig kunne male. Han måtte blot skifte stil. Hvorfor skulle han ikke kunne arbejde på større værker? Hvorfor skulle et lærred ikke kunne erstatte elfenben og vellum?

Også for ham var det, som om byrden var blevet lettere at bære. Vi talte meget sammen i atelieret i disse dage.

„Du må være mine øjne, Kate,“ sagde han. „Du må vogte over mig. Til tider mener jeg, at jeg ser godt nok … men jeg er ikke sikker. Du ved, hvor skæbnesvangert et enkelt penselstrøg kan være.“

„Nu har du fortalt mig det,“ sagde jeg. „Du burde slet ikke have holdt det for dig selv. Det er jo ikke det samme, som hvis du pludselig var blevet ramt af blindhed. Du har fået din advarsel og har tid til at forberede dig.“

Han hang ved hvert ord, jeg sagde, næsten som et barn. Og jeg følte en meget stor og dyb kærlighed til ham.

„Men glem ikke,“ sagde han, „foreløbig … ikke et ord til nogen.“

Det indvilligede jeg i. Jeg nærede et latterligt håb, som jeg godt vidste var uden fornuft, om, at han ville komme sig.

„Gud velsigne dig, Kate,“ sagde han. „Dine arbejder er så gode som det bedste, jeg nogen sinde har præsteret, og de bliver bedre endnu. Det skulle ikke overraske mig, hvis du overgik alle andre i Collison-familien. Skulle det ske, ville det gøre min skæbne udholdelig.“

Sådan talte og arbejdede vi sammen, og jeg sørgede for at påtage mig det sværeste arbejde på manuskripterne, så han ikke behøvede at sætte sine øjne på prøve. Der var ingen tvivl om, at alt dette havde virket som en yderligere spore på mig, og jeg mente virkelig, at mine penselstrøg var sikrere end nogen sinde før.

Der gik et par dage. Det er vidunderligt, som tiden kan læge alle sår, og jeg var sikker på, at han med sin natur efterhånden ville affinde sig med sin skæbne. Han ville altid se alt med en kunstners blik, og han ville altid male. Den kunstretning, han havde elsket højest, måtte han opgive, men han ville ikke miste alt … i hvert fald ikke endnu. Og det fortalte jeg ham.

En uges tid efter kom det næste slag.

Vi var kommet hjem fra en middag hos lægen. Evie deltog altid i disse selskaber, for alle på egnen betragtede hende som hørende til familien. Selv den snobbede Lady Farringdon inviterede hende, for Evie var jo trods alt en fjern slægtning af en jarl.

Det havde været en aften som så mange andre. Præstefamilien havde været med til middagen. Det ville sige pastor John Meadows og hans to voksne børn, Dick og Frances. Dick læste til præst, og Frances havde efter sin mors død holdt hus for sin far. Jeg kendte familien særdeles godt. Før jeg fik min egen guvernante, var jeg hver dag i præstegården blevet undervist af kapellanen – ikke Evies forlovede, men hans forgænger, en midaldrende, alvorlig herre, som for os var vidnesbyrd om, at kapellaner undertiden kunne komme til at vente hele livet på deres eget præstekald.

Vi var blevet varmt modtaget af doktor Camborne, hans kone og deres tvillingedøtre, Faith og Hope. Tvillingerne lignede i den grad hinanden, at jeg kun meget sjældent kunne kende forskel på dem. De interesserede mig. Når jeg var sammen med dem, spekulerede jeg altid på, hvordan det ville føles, at et andet menneske så ud nøjagtigt som en selv og også sjæleligt stod en så nær.

Hope var den dristigste af de to; det var hende, der svarede, når man talte til dem. Faith var helt og holdent afhængig af hende. Før hun så meget som åbnede munden, søgte hun altid støtte hos sin søster.

Det forekom mig ofte, som om menneskelige dyder og fejl var blevet retfærdigt fordelt mellem disse to. Hope var en dygtig elev og hjalp altid Faith, der var meget langsommere og havde svært ved at tilegne sig kundskaber. Faith var praktisk og ordentlig og ryddede altid op efter Hope. Faith var god til at arbejde med sine hænder, mens Hope på det punkt var klodset. „Jeg er så glad for, at de holder så meget af hinanden,“ sagde deres mor til min far.

Der var ingen tvivl om, at der var et mystisk bånd mellem dem, sådan som det så ofte er tilfældet med enæggede tvillinger. De så ens ud og var alligevel så forskellige. Jeg tænkte, at det ville være interessant at male dem og se, hvad der kom ud af det, for når man arbejdede på en miniature, skete det, at visse karaktertræk hos modellen blev afsløret som ved et mirakel.

Dick Meadows talte meget og gerne om sig selv. Han var næsten færdig med sine studier og skulle snart søge et præstekald. En begavet ung mand, tænkte jeg, som sikkert ville blive foretrukket fremfor Evies James.

Frances Meadows var som altid rolig og fornuftig og tilsyneladende tilfreds med at vie sit liv til velgørenhedsarbejde og husholdningen i præstegården.

Det var blot en af de aftener, vi havde oplevet så ofte. Da vi gik hjemad, tænkte jeg på, hvor konventionel min tilværelse var … ja, tilværelsen for os alle. Jeg kunne tydeligt forestille mig, at Frances ville overvåge husholdningen i præstegården, til hun var en halvgammel kvinde. Det var hendes liv. Og hvad med mig selv? Skulle jeg leve resten af livet i en landsby, hvor adspredelserne kun var middage som den i aften? Den havde selvfølgelig været hyggelig, og jeg havde været sammen med mennesker, jeg kunne lide – men skulle det fortsætte sådan, til jeg var halvgammel?

Tanken gjorde mig næsten filosofisk. Når jeg har set tilbage i tiden, har jeg undertiden spekuleret på, om jeg allerede da i min underbevidsthed anede de begivenheder, der snart skulle vælte ind over mig og for evigt gøre en ende på min fredfyldte tilværelse.

Jeg var i hvert fald allerede blevet en smule oprørsk. Når far kom hjem fra sine udenlandske besøg, udspurgte jeg ham ivrigt om, hvad han havde oplevet. Han havde været ved hofferne i Preussen og Danmark – og tilmed hos det største af dem alle: Napoleon den III og den fascinerende kejserinde Eugénies. Han beskrev pragten ved disse hoffer og deres mennesker og skikke. Han talte om farver og fik mig til at se guldet og den varme purpurfarve i de kongelige klædninger, de blide pastelnuancer i de franske huse og de mere grove ved de tysker hoffer.

Jeg havde altid længtes efter selv at se alt dette, og en af mine hemmelige drømme gik ud på, at jeg skulle blive anerkendt som en lige så stor maler som min far, og at det skulle blive mig, der en dag fik disse indbydelser. Hvis jeg blot var blevet en dreng, kunne jeg have forventet det. Men her sad jeg indelukket – på en måde som en fange af mit eget køn – i en verden, mændene havde skabt til sig selv. Kvinder var til ingen nytte i den verden. Jo, de var nødvendige for at videreføre slægten, og de kunne udføre dette det vigtigste af alle hverv, samtidig med at de var mændene til behag; de kunne være en pryd for en mands hus, og de kunne endog hjælpe ham fremad – men måtte altid holde sig i baggrunden, altid sørge for, at han var forgrundsfiguren.

Det var selve kunsten, der betød mest for mig, men da det gik op for mig, at mine miniaturer kunne indbringe lige så megen berømmelse og lige så mange penge som min fars – men kun fordi man troede, det var hans – blev jeg rasende over denne verdens uretfærdighed og tåbelighed. Pludselig forstod jeg, hvorfor nogle kvinder nægtede at acceptere den maskuline overlegenhed.

Da vi den aften kom hjem, sad James Callum og ventede på os.

„De må tilgive, at jeg kommer på så sent et tidspunkt, mr. Collison,“ sagde han. „Men jeg var nødt til at tale med Evie.“

Han var så ophidset, at han havde svært ved at tale. Evie gik hen til ham og lagde beroligende hånden på hans arm.

„Hvad er der, James? Da ikke et kald?“

„Ikke helt. Det er et … et tilbud. Men det afhænger af, hvad Evie siger …“

„Så ville det være en god idé at spørge mig om det,“ sagde den altid praktiske Evie.

„Sagen er den, Evie, at man har opfordret mig til at rejse til Afrika … som missionær.“

„James!“

„Ja, og man mener, jeg bør have en kone med mig.“

Jeg så glæden lyse ud af Evie, men jeg så ikke på min far. Jeg vidste, at han kæmpede med modstridende følelser.

Men så hørte jeg ham sige: „Evie, det er vidunderligt. Det vil være det helt rigtige for dig … du skal nok holde dem alle i ørerne.“

„Evie“, hviskede James. „Du har ikke svaret.“

Evie smilede. „Hvornår rejser vi?“ spurgte hun.

„Der er vist desværre ikke ret megen tid. Man har foreslået om en måned, hvis det er muligt.“

„Så må I bede præsten lyse for jer med det samme,“ indskød min far. „Jeg tror, det normalt tager tre uger.“

Jeg gik hen til Evie og omfavnede hende. „Det bliver frygteligt for os at undvære dig, men du vil blive meget, meget lykkelig. Evie, du fortjener det!“

Vi klyngede os til hinanden. Det var et af disse sjældne øjeblikke, hvor Evie gav sig selv lov til at vise sine inderste følelser.

Men Evie – der altid var tro mod sin natur – gjorde vore problemer til sine egne, og midt i al sin lykke og travlheden med at blive parat med så kort varsel glemte hun ikke os.

Jeg har aldrig set hende så ophidset og glad som i disse uger. Hun læste en hel del om Afrika og var fast besluttet på, at dette hverv skulle lykkes for både James og hende selv.

„Forstår du, han overtager stillingen efter en anden. Hans forgænger kom hjem på ferie og fik vrøvl med lungerne. Han kan ikke rejse tilbage, og derfor har James fået chancen.“

„Han fortjener den … og det samme gør du.“

„Ja, på mange måder har alt udviklet sig på bedste vis. Dick Meadows kan hjælpe sin far, til der bliver truffet andre beslutninger. Er det ikke helt mirakuløst? Det eneste, der bekymrer mig, er jer … men jeg har tænkt over problemet, og så kom jeg i tanke om Clare.“

„Hvem er Clare?“

„Clare Massie. Jeg tror, hun er lige den, vi har brug for. Jeg har ganske vist ikke set hende i flere år, men vi skriver til hinanden hver jul.“

„Fortæl mig om hende.“

„Forrige jul skrev hun, at hendes mor var død. Hun havde passet og plejet hende i årevis. Ja, du ved, hvordan det er … den yngste datter … man forventer det af hende. De andre har deres egen tilværelse, men hun har intet, der forhindrer hende i at sørge for sine gamle forældre. Hun havde en søster, men hun giftede sig og rejste til udlandet. Clare hører sjældent fra hende. Men i sit sidste julebrev skrev hun, at hun måske måtte finde sig en eller anden stilling …“

„Hvis hun er en af dine venner …“

„Hun er en meget fjern slægtning, og hun har vel været fjorten år, da jeg sidste gang så hende. Det var ved en gammel tantes begravelse. Men hun virkede sød og fornuftig og tog sig allerede dengang af sin mor. Skal jeg skrive til hende?“

„Åh ja, gør det!“

„Hvis jeg kunne få hende til at komme, før jeg rejser, kunne jeg sætte hende ind i hele husholdningen.“

„Evie, du er vidunderlig. Midt i al din egen lykke og travlhed kan du også tænke på andre! Ja, skriv, hører du! Hvis du er i familie med hende, er jeg sikker på, at vi vil komme til at holde af hende.“

„Jamen, så skriver jeg med det samme. Det er selvfølgelig muligt, at hun allerede har fundet noget andet …“

„Vi har da lov til at håbe,“ sagde jeg.

Kun to uger efter denne samtale kom Clare Massie. Hun havde med begejstring taget imod tilbuddet, og Evie var henrykt.

„Det er det helt rigtige for jer og det helt rigtige for Clare,“ sagde hun, og nu var hendes lykke fuldendt. Hun skulle ikke blot ægte sin elskede James, men hun havde samtidig hjulpet både os og sin fjerne slægtning Clare.

Jeg kørte med Evie i jagtvognen til stationen for at hente Clare og så hende første gang på perronen omgivet af sine kufferter. Hun virkede helt fortabt, og jeg fattede straks stor sympati for hende. Hvordan ville jeg selv føle det, hvis jeg stod over for en helt ny tilværelse blandt mennesker, jeg aldrig før havde mødt?

Evie løb hen til Clare og omfavnede hende.

„Kate, det er Clare Massie, og Clare – det er Kate Collison.“

Vi gav hinanden hånden, og jeg så ind i et par store, brune øjne i et blegt, hjerteformet ansigt. Det lysebrune hår var redt glat tilbage i begge sider og samlet i en knude i nakken. Hendes stråhat var brun med en enkelt gul blomst, og også hendes frakke var brun. Hun virkede meget nervøs, som var hun bange for ikke at slå til. Hun må have været mellem otteogtyve og tredive.

Jeg forsøgte at berolige hende ved at sige, hvor glade vi var for, at hun kunne komme. Evie havde fortalt os så meget om hende.

„Åh ja,“ sagde hun. „Evie har været meget venlig.“

„Vi kan få kufferterne sendt ud senere,“ sagde den altid praktiske Evie. „Så kan vi alle tre sidde godt og mageligt i vognen. Tag bare det allernødvendigste med dig.“

„Jeg håber, De vil befinde Dem godt hos os,“ sagde jeg.

„Selvfølgelig vil hun det,“ sagde Evie.

„Jeg håber, jeg vil kunne …“

Evie afbrød hende. „Alt vil gå, som det skal,“ sagde hun meget bestemt.

Vi snakkede om Evies bryllup og forestående afrejse.

„Jeg er glad for, at De er her til vielsen,“ sagde jeg.

Sådan bragte vi Clare hjem, og kort tid efter blev Evie gift. Min far var hendes forlover, præsten foretog vielsen, og bagefter holdt vi en reception for hende hjemme med et par venner og naboer. Senere samme dag tog brud og brudgom af sted på den første etape af deres rejse til Afrika.

Clare gled uden vanskeligheder ind i vor dagligdag. Hun arbejdede med en sådan omhu og et så stærkt ønske om at være os tilpas, at vi hurtigt fandt ud af, at var hun ikke Evie – og vi havde været fast overbevist om, at ingen kunne sammenlignes med hende – var hun uden tvivl det næstbedste, vi kunne få.

Hun var utrolig blid og letomgængelig, hvad der fik os til at forstå, at hvor vidunderlig Evie end havde været, kunne hun til tider antyde en vis kritik over for enhver, der ikke levede op til hendes høje krav … hvad ingen af os selvfølgelig kunne.

Måske var huset ikke helt så rent. Måske kom tjenestefolkene ikke helt så hurtigt, når vi ringede, og der var måske lidt mindre disciplin i huset, men vi kom snart alle til at holde af Clare og var glade for, at hun var kommet.

Far sagde: „Jeg tror, at selv om vi muligvis godt kunne lide denne utrolige effektivitet, var vi ude af stand til at leve op til den og kan nu måske nyde en smule uorden hist og her.“

Og jeg gav ham fuldkommen ret.

Clare skaffede sig hurtigt venner og kom tilsyneladende især godt ud af det med Cambornetvillingerne. Det morede min far. Han sagde, at Faith var begyndt at støtte sig næsten lige så meget til Clare som til Hope.

„Nu har hun hele to støttepiller,“ sagde han.

Clare viste stor respekt for vort arbejde og spurgte min far, om hun måtte se hans samling af miniaturer, hvad der i høj grad glædede ham. Det var en meget betydelig samling. De fleste var selvfølgelig Collison’er, men vi havde da en Hilliard og to Isaac Oliver, som efter min mening var endnu bedre end Hilliard, selv om han ikke lå lige så højt i pris. En af fars største skatte var en ganske lille miniature af den franske kunstner Jean Pucelle, der havde været førende inden for denne kunstart i det fjortende århundrede. Min far havde ofte sagt, at samlingen var vor formue. Ikke fordi han ville drømme om at sælge en eneste miniature. De havde været i familiens eje i generationer, og dér skulle de forblive.

Clares brune øjne strålede, da hun betragtede disse skatte, og min far forklarede hende om forskellen mellem tempera og gouache. Selv Evie havde ikke forstået noget som helst om vore malerier, og inderst inde havde jeg haft en fornemmelse af, at hun i grunden foragtede dem. Hvis min far ikke havde tjent mange penge ved at lave dem, er jeg sikker på, at hun ville have betragtet det som en unyttig, ligegyldig beskæftigelse.

Men Clare havde virkelig forståelse for malerkunsten og indrømmede da også, at hun selv havde forsøgt sig med at tegne og male.

Det var nu helt klart, at Clare ville blive en gevinst for vor husholdning. Tjenestefolkene kunne lide hende, hun var mindre effektiv end Evie, men det kunne også betyde, at hun var mindre diktatorisk og dominerende.

Der var noget meget kvindeligt over Clare, der fik andre mennesker til at være blide og kærlige over for hende. Det fornemmede tjenestefolkene, og mens de måske ellers ville have været uvillige over for en ny husholderske, hjalp de nu alle Clare med at træde i Evies fodspor.

Og det var lige, hvad hun gjorde. Hun var anderledes, hun var blidere, men hvis hun savnede den fantastiske efektivitet, Evie havde ydet os, var vi rede til at acceptere noget mindre fra et menneske, der var så ivrig efter at gøre os tilpas.

Meget snart begyndte hun at betro sig til mig, og når hun talte om sin mor, blev hun dybt bevæget.

„Jeg elskede hende så højt,“ sagde hun. „Åh, Kate, jeg håber ikke, du nogen sinde vil komme til at se et menneske, du elsker, lide sådan. Det er hjerteskærende. Og jeg oplevede det i årevis.“

Jeg vidste, hun havde en ældre søster, der havde giftet sig og var rejst til udlandet, og at hendes far var død, da Clare kun var et barn. Hendes mor havde åbenbart domineret hele hendes liv, og at det havde været et hårdt liv, tvivlede jeg ikke på. Hun havde selv forsøgt sig med oliefarver og var henrykt over nu at bo i et kunstnerhjem.

„Min mor mente, at jeg spildte tiden ved at male,“ sagde hun.

Jeg forstod, at hendes mor nok ikke havde været så helt nem at leve sammen med, selv om Clare aldrig sagde noget i den retning, men altid talte om hende med den dybeste hengivenhed.

Alligevel virkede hun som et menneske, der er undsluppet en form for fangenskab og omsider er nået ud i friheden. Måske derfor var far og jeg særlig glade for at have hende hos os.

Og så kom bestillingen.

Den bragte min far i en sindstilstand, der grænsede til panik, til begejstring, bekymring, jubel og usikkerhed.

Dette var afgørelsens øjeblik for ham. Det var en af de mest betydningsfulde bestillinger i hele hans liv. Kunne han i sin nuværende tilstand tage imod den?

Så snart vi var alene i atelieret, forklarede han det for mig. I hånden holdt han et fornemt brev.

„Det kommer fra hushovmesteren på Château de Centeville. Det ligger i Normandiet … ikke langt fra Paris. Og det er en bestilling fra baronen, selv om den naturligvis kommer gennem hans hushovmester. Han agter åbenbart at gifte sig og ønsker at få malet en miniature af sig selv til sin trolovede, Princesse de Créspigny. Og når den er færdig, skal jeg, hvis resultatet er tilfredsstillende, besøge den fornemme dame og også male en miniature af hende, så det lykkelige par efter skik og brug kan udveksle portrætter. Kate, dette er mit livs chance. Hvis han er tilfreds … hvis mine miniaturer bliver set i sådanne kredse … så kunne jeg inden længe male et portræt at selveste kejserinde Eugénie.“ Hans øjne strålede. I et kort øjeblik havde han glemt sin truende blindhed. Jeg betragtede ham med dyb medlidenhed og sorg, da han atter huskede den, og al glæden forsvandt fra hans ansigt. Aldrig havde jeg set ham så fortvivlet.

Men pludselig kom der atter liv i hans øjne. „Vi kunne gøre det, Kate,“ sagde han. „Du kunne gøre det.“

Mit hjerte hamrede, så jeg var lige ved at kvæles. Det var jo, hvad jeg havde drømt om: at få en bestilling fra en stor personlighed, at rejse ud i den store verden, at besøge fremmede hoffer og leve blandt de mennesker, der skabte historien.

Det mest strålende af alle Europas hoffer var det franske. Sammenlignet med det var vor egen dronnings hof nærmest dystert. Hun sørgede stadig over prinsgemalen, der var død af tyfus et par år tidligere; siden da havde dronningen lukket sig inde og dårligt nok vist sig for sit folk. Prinsen af Wales levede ganske vist et muntert og flot liv, men det var ikke det samme. Charles Louis Napoleon Bonaparte, søn af den Louis Bonaparte, der havde været bror til den store Napoleon, for hvem det næsten var lykkedes at erobre hele verden, havde giftet sig med den smukke Eugénie Marie de Montijo, og sammen havde de gjort deres hof til Europas midtpunkt.

Hvor jeg dog længtes efter at se det! Men sådanne indbydelser ville selvfølgelig aldrig blive sendt til mig. De gjaldt min far. Og da han sagde: „Vi kunne gøre det …“ havde han ladet mig ane de tanker, der var ved at opstå i hans hjerne.

Jeg sagde stille: „Du må afslå indbydelsen.“

„Ja,“ svarede han, men jeg kunne se, at dermed var sagen ikke afsluttet.

Jeg fortsatte: „Nu bliver du nødt til at fortælle det. Denne bestilling må afgøre det for dig.“

„Du kunne gøre det, Kate.“

„De ville aldrig acceptere en kvinde.“

„Nej, naturligvis ikke.“

Han så ufravendt på mig. Så sagde han langsomt: „Jeg kunne acceptere denne bestilling …“

„Dine øjne ville måske svigte dig. Det ville blive katastrofalt.“

„Du kunne være mine øjne, Kate.“

„Mener du, at jeg skulle rejse med dig?“

Han nikkede.

„Jeg er ikke så ung mere. Det ville være naturligt, at jeg havde brug for dig. De ville tro, at du måske skulle blande farverne, rense pensler og palet … ja, det ville de tro. Og du kunne vogte over mig, Kate.“

„Ja,“ sagde jeg, „det kunne jeg gøre.“

„Jeg ville ønske, jeg kunne sige til dem: ’Min datter er en stor maler. Hun vil male miniaturerne.’ Men det ville de aldrig gå med til.“

„Verden er uretfærdig mod kvinderne,“ sagde jeg vredt.

„Verden er uretfærdig mod alle ind imellem. Nej, Kate, vi kan ikke rejse, medmindre vi rejser sammen. Jeg, fordi jeg har brug for dine øjne; du, fordi du er en kvinde. Når miniaturerne er færdige, vil jeg, hvis de er blevet gode, sige til denne baron: ’Dette er min datters værk. De har beundret det … accepteret det … nu må De også acceptere hende som den store kunstner, hun er.’ Kate, dette kan blive din store chance. Skæbnens veje er uransagelige.“

Mine øjne strålede. „Ja,“ sagde jeg. „Vi rejser.“

Jeg blev grebet af en vild jubel og spænding. Aldrig før i hele mit liv havde jeg følt mig så ellevild af lykke. Jeg vidste, jeg kunne male en miniature, der kunne stå mål med de bedste kunstneres, og jeg kunne næsten ikke vente med at komme i gang.

Men i næste øjeblik skammede jeg mig over min lykkefølelse, fordi den skyldtes min fars ulykke.

Han forstod mig, og jeg hørte ham le blidt.

„Fornægt aldrig din kunst, Kate,“ sagde han. „Du er først og fremmest kunstner. Ellers ville du ikke være en stor kunstner. Dette kan blive dit livs chance, hvor du på en og samme tid kan slå et slag for kunsten og for kvinderne. Hør godt efter. Jeg påtager mig dette arbejde, vi rejser sammen til slottet i Normandiet, og du maler så godt, som du aldrig har gjort før. Jeg ser det hele så tydeligt for mig.“

„Jo, men denne baron skal jo sidde model for dig, og så vil han opdage det.“

„Det problem er ikke uløseligt. Du vil være til stede, og du vil bruge dine øjne. Jeg vil male, og du vil skabe din miniature, når modellen ikke er til stede. Du har set ham, og du vil have min at arbejde ud fra. Det er kun de fineste strøg, jeg ikke magter. Vi skal nok gennemføre det, Kate. Det vil blive et spændende eventyr for os begge.“

„Vis mig brevet.“

Jeg holdt det i mine hænder. Det var som en talisman, en port ind til berømmelsen. Senere har jeg ofte undret mig over, at vi ikke får visse forudanelser … til at advare os … lede os … Men nej, de vigtigste øjeblikke i vort liv glider forbi os, som havde de ingen særlig betydning. Hvad ville jeg have gjort, hvis jeg dengang havde vidst, at dette brev skulle forandre hele min livsbane?

„Skriver du?“ spurgte jeg.

„Allerede i dag,“ svarede min far.

„Burde du ikke vente … overveje sagen …“

„Jeg har overvejet den. Har du?“

„Ja, det har jeg.“

„Det skal nok lykkes, Kate. Du og jeg skal få det til at lykkes.“

Det var længe siden, jeg havde set min far så lykkelig. Vi var som to børn, der forbereder sig til deres livs fest. Vi nægtede at se vanskelighederne i øjnene og foretrak at overbevise os selv om, at alt nok skulle gå, som vi havde planlagt det.

„Hvis jeg så dig anerkendt, som du fortjener det,“ sagde far, „tror jeg, at jeg ville kunne affinde mig med min skæbne.“

Vi snakkede med Clare. Mente hun, at hun kunne påtage sig ansvaret for husholdningen efter så kort tid?

Hun svarede alvorligt, at hun ville gøre alt, hvad der stod i hendes magt.

„Jeg føler, at jeg allerede har fået gode venner her,“ sagde hun. „De er så venlige både på herregården og i præstegården, og jeg har også Cambornetvillingerne. Jo, jeg føler mig virkelig blandt gode venner. Jeg er sikker på, at skulle der opstå vanskeligheder, mens I er væk – hvad jeg ikke forventer – vil jeg have gode mennesker, der vil hjælpe mig med at overvinde dem.“

„Vi ved ikke med sikkerhed, hvor lang tid det vil tage. Det afhænger i høj grad af modellen. Og når vi er færdige i Normandiet, er det muligt, vi skal videre til Paris.“

„I kan være forvisset om, at alt her vil være i den skønneste orden,“ forsikrede Clare os.

Så mindre end to uger efter, at min far havde modtaget invitationen, begav han og jeg os af sted til Château de Centeville i Normandiet.

På slottet

Rejsen ville have været meget trættende, hvis jeg ikke havde været så optaget af alt, hvad jeg så. Jeg havde aldrig før været uden for England og ville ikke gå glip af noget som helst. Sejlturen over Kanalen gik glat, og efter en tilsyneladende uendelig togrejse ankom vi til Rouen. Derfra kørte vi med et andet tog til Centeville.

Det var sent på eftermiddagen, da vi nåede frem. Vi havde rejst lige siden tidligt om morgenen den foregående dag, og trods alt det spændende ved rejsen var jeg umådelig lettet over, at den omsider var overstået.

Da vi stod ud af toget, kom en mand i liberi hen mod os. Jeg anede et glimt af usikkerhed i hans øjne og regnede med, at det skyldtes forbløffelse over at se en mand og en kvinde, hvor han kun havde ventet en mand.

Min far tog først ordet. Hans fransk var ganske godt og mit var nogenlunde, så sprogvanskeligheder foruroligede os ikke.

„Mit navn er Kendal Collison,“ sagde han. „Er det måske mig, De søger? Jeg har forstået, at vi ville blive hentet på stationen.“

Manden bukkede. Ja, sagde han, han var kommet for at hente monsieur Collison udsendt af monsieur de Marnier, hushovmesteren på Château de Centeville.

„Det er mig,“ sagde far. „Og dette er min datter, som altid ledsager mig på mine rejser nu om dage.“

Manden bukkede lige så dybt for mig. Jeg svarede med en let hovedbøjning, hvorefter han førte os hen mod en vogn. Den var imponerende … mørkeblå og prydet med et våbenskjold, der sikkert tilhørte vor berømte vært.

Vi blev hjulpet ind i vognen og fik at vide, at bagagen ville blive bragt ud til slottet. Det var en lettelse for mig, for den var bestemt ikke værdig til et sådant køretøj. Jeg så på min far og var lige ved at komme til at fnise … selvfølgelig af ren og skær nervøsitet. Sådan havde den meget højtidelige modtagelse virket på mig, fordi den havde mindet mig om, at vi nu måtte tage følgerne af vor dristige beslutning.

Kusken lod hestene føle pisken, og vi kørte gennem et henrivende landskab. Der var skove og bakker, og pludselig så vi slottet højt oppe over byen – et normannisk, uindtageligt fort bygget af grå sten med massive, cylindriske søjler, lange, smalle vinduer, runde buer og tårne med skoldehuller.

Det virkede skummelt og uhyggeligt … mere som en fæstning end en bolig, og jeg kunne ikke undertrykke en gysen.

Vi kørte nu op ad den stejle, snoede vej, og jo nærmere vi kom slottet, des mere truende virkede det. Vi burde have sagt sandheden, tænkte jeg. Vi er kommet her under falske forudsætninger. Hvad vil de gøre, hvis de opdager det? Nå ja, de kan jo ikke andet end sende os tilbage.

Jeg så på min far. Men hans udtryk fortalte mig ikke, om han ligesom jeg følte, at der var noget knugende over dette slot.

Vi kom over en voldgrav og ind i slotsgården. Vognen standsede, og vor imponerende kusk sprang ned og åbnede døren for os.

Jeg følte mig pludselig meget lille, da jeg stod ved siden af disse enorme stenmure. Så vendte jeg mig om for at se op på det største borgtårn, hvorfra man måtte kunne se milevidt til alle sider.

„Denne vej,“ sagde kusken.

Vi stod over for en jernbeslået dør. Han bankede hårdt på den, og den blev øjeblikkelig åbnet af en mand i samme liberi som kusken.

„Monsieur og mademoiselle Collison,“ sagde kusken, som præsenterede han os ved et kongeligt selskab. Derefter bukkede han for os og forsvandt.

Tjeneren bukkede lige så dybt og ceremonielt og gav os tegn til at følge efter ham.

Vi blev ført ind i en stor hal, hvor det buede loft blev støttet af tykke, runde stensøjler. Der var adskillige vinduer, men de var så smalle, at de ikke lod meget lys slippe ind; stenbænke var hugget ud af væggene, og midt i rummet stod et langt, pragtfuldt udskåret bord … en indrømmelse til en senere periode, for jeg var sikker på, at selve rummet var rent normannisk. En anden indrømmelse til mere moderne tider var glasset i vinduerne.

„Hvis De vil undskylde mig et øjeblik, så vil jeg underrette monsieur de Marnier om Deres ankomst,“ sagde tjeneren.

Min far og jeg så på hinanden med slet skjult frygt, da vi var blevet alene.

„Så langt, så godt,“ hviskede han.

Jeg nikkede, men tænkte i mit stille sind, at vi endnu ikke var kommet ret langt.

Meget kort tid efter gjorde vi bekendtskab med monsieur de Marnier, der hurtigt lod os forstå, at han bestred den ansvarsfulde post som hushovmester på Château de Centeville. Han var en meget imponerende person i en blå jakke med guldlidser og store knapper med et motiv, der for mig lignede et eller andet skib. Monsieur de Marnier var både elskværdig og foruroliget. Han var blevet ført på vildspor. Man havde bedt ham modtage én herre.

„Dette er min datter,“ forklarede min far. „Jeg troede, man havde forstået, at jeg aldrig rejser uden hende. Hun er nødvendig for mit arbejde.“

„Naturligvis, monsieur Collison. Naturligvis. En lille uagtsomhed. Et værelse må gøres parat … det skal jeg sørge for. Deter en ren bagatel. Hvis De vil følge med mig til det værelse, der er gjort parat til Dem, monsieur, skal jeg sørge for, at et andet bliver i orden til mademoiselle. Vi spiser middag klokken otte. Ønsker De inden da en eller anden forfriskning bragt op på Deres værelse?“

Jeg sagde, at en kop kaffe ville være fortræffelig.

Han bukkede. „Kaffe og en lille goûter. Det skal ske. Monsieur de Mortemer vil spise middagen sammen med Dem og fortælle Dem, hvad der herefter skal ske.“

Han viste vej op ad en bred trappe og hen ad et galleri. Så kom vi til en spiralformet stentrappe – typisk normannerstil – hvor hvert trin var bygget ind i muren på den ene side og derfor meget smal. Jeg var lidt nervøs for, at fars øjne skulle svigte ham i det svage lys på denne vanskelige trappe, så jeg insisterede på, at han skulle gå forrest, og holdt mig helt tæt bag ham, så jeg kunne hjælpe ham, hvis han snublede.

Omsider kom vi op til en anden hal. Vi var nu ret højt oppe, og jeg kunne se, at lyset her var godt og stærkt. Vi drejede ned ad en korridor, og døren blev åbnet ind til min fars værelse. Det var stort med en seng og flere tunge møbler fra en meget tidlig periode. Vinduerne var hugget ud af muren – de var lange og smalle og slap ikke meget lys ind – og væggene var dekorerede med våben og gobeliner.

Jeg kunne føle fortiden alle vegne omkring mig, men også her var gjort et par indrømmelser til mere moderne bekvemmeligheder. Jeg så, at der bag sengen var lavet en slags alkove, hvor man kunne vaske sig og klæde sig på.

„De vil få besked, mademoiselle, når Deres værelse er parat,“ sagde den fornemme hushovmester.

Og så var vi alene.

Min far så ud, som var han blevet mange år yngre. Han lignede en uartig dreng.

„Du godeste!“ udbrød han. „Jeg har fornemmelsen af at være blevet sat otte hundrede år tilbage i tiden, og at hertug William, hvad øjeblik det skal være, kan dukke op for at fortælle os, at han vil erobre England.“

„Ja, sådan føler jeg det også. Det er jo den rene middelalder. Jeg gad vide, hvem denne monsieur de Mortemer er.“

„Hans navn blev udtalt med en sådan respekt, at han muligvis er søn af huset.“

„Nej, baronen, der skal giftes, kan da ikke have en søn … i hvert fald ikke en, der er gammel nok til at være vært ved middagen.“

„Det kan jo være hans andet ægteskab. Men det håber jeg ikke. Jeg vil helst have ham ung uden rynker … så vil han se smukkest ud.“

„Ældre ansigter kan være mere interessante,“ erklærede jeg.

„Hvis folk forstod det, ja. Men de længes alle efter ungdommens glatte hud og klare øjne. Skal jeg skabe en spændende miniature, foretrækker jeg så absolut de ikke helt unge. Men så meget afhænger af dette. Hvis vi kan få modellen til at se smuk ud, vil vi få mange bestillinger. Og det er, hvad vi har brug for, Kate.“

„Du taler, som om de uden videre ville acceptere mig, men jeg har mine tvivl. Det kunne være sket ved Frans I’s hof. Han elskede kvinder og respekterede, at de kunne være i besiddelse af samme intelligens og samme evner som mænd. Jeg tvivler meget på, at vi vil finde den samme indstilling i dette middelalderlige normannerslot.“

„Du bedømmer vor vært efter hans bolig.“

„Jeg føler, at han klamrer sig til fortiden. Det ligger i luften.“

„Vi må vente og se, Kate. Men indtil da må vi lægge en fornuftig plan. Hvor mon vi skal arbejde? Der må være mere lys end i disse værelser.“

„Jeg gad vide, hvor dette vil ende.“

„Lad os først bekymre os om begyndelsen. Vi er her, Kate. Vi skal mede denne monsieur de Mortemer i aften. Lad os se, hvad han har at sige om vort arbejde her.“

Mens vi snakkede, blev der banket på døren, og en stuepige kom ind med kaffen og en slags brioche med syltetøj. Når vi havde spist, sagde hun, ville hun komme tilbage og ledsage mig til mit værelse, der lå ved siden af min fars. Så ville vi begge få varmt vand til at vaske os i. Der var god tid til middagen.

Både kaffen og briochen smagte godt, og jeg begyndte at blive smittet af min fars optimisme.

Mit værelse lignede hans. Der var tykke tæpper på gulvet og purpurfarvede fløjlsgardiner for vinduet. Udover sengen var det møbleret med et stort klædeskab, nogle stole og et bord, hvorpå der stod et tungt spejl. Jeg vidste, at her ville jeg kunne få det godt.

Mine kufferter blev båret ind, og jeg gik i gang med at klæde mig om til middagen.

Hvad tog man på et sted som her? Jeg havde forestillet mig, at der ville være en vis selskabelighed og var taknemmelig for de mange kjoler, jeg havde fået syet til Lady Farringdons fester.

Jeg valgte en ret enkel i mørkegrønt fløjl med vid nederdel og stramt liv. Det var ingenlunde en balkjole, men den havde Været passende til de musikaftener, Lady Farringdon havde holdt, så jeg mente, at den også ville være velegnet til denne aften. Desuden følte jeg mig altid mest selvsikker i grønt … smaragdfarven kaldte far den. „De gamle mestre kunne skabe den,“ sagde han. „Siden det syttende århundrede har ingen kunnet gøre det med samme held. Dengang var farven vigtig, og de store kunstnere havde deres hemmeligheder, som de holdt for sig selv. Det er anderledes nu. Man må købe farverne i tuber, og det er ikke det samme.“

Vi gik og gik og kom ind i en anden del af slottet. Arkitekturen havde ændret sig en smule. Der var ingen tvivl om, at dette slot var enormt og havde fået adskillige tilbygninger igennem århundrederne.