Carsten Nagel

Æbleslottet

Lindhardt og Ringhof

Æbleslottet

Copyright © 1980, 2016 Carsten Nagel og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711468142

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til Woolf

Stanken

Stanken bliver værre og værre. Allevegne. Bortset fra på terrassen.

Vi har endelig fået et fast sted at bo, en base til mellemlanding, rekreation, omklædning med videre, men alt er indhyllet i en stadig udefinerbar stank. I to måneder har vi nu strøet om os med æteriske olier, eksotiske parfumer samt supermarkedets frisk-luftspray, der langsomt dræber solen. Intet ser ud til at hjælpe.

Landingsbanen er en stor toværelses, tiende etage, med en terrasse der alene er større end hele lejligheden. I virkeligheden er det godt nok bare et stykke tag, for boligblokken udvider sig i bredden fra niende etage og nedefter, men vi bruger dette tag, hvortil der i øvrigt kun er adgang gennem vores soveværelsesvindue, som en åben vinterhave, en sky hvorfra vi i fred og ro kan nøjes med at betragte.

Til venstre for os ligger en katolsk katedral, hvis bygningsherrer øjensynligt har været temmelig uenige om tidens stil, for hele katedralen udgør intet mindre end syv-otte forskellige arkitektoniske retninger der finder sammen i værste synd. Midt på katedralens tag er der gådefuldt placeret en levende due i et lille lukket bur på størrelse med en skotøjsæske, størrelse toogfyrre.

Til den anden side ligger sprudlende Broadway! Mellem yellow cabs og private biler i Concorde-stil og rasende fart drøner alle slags folk, unge og gamle fra hele kloden, sorgløst ned ad teatrenes blodåre på deres nyindkøbte rulleskøjter. Vi kan endda ligge ned og få det hele med, blive fyldt op med ny energi, for der er ikke noget gelænder på vores terrasse, det er og bliver en sky, en amerikansk oase ligesom selve Manhattan, New York City.

Solen står i øvrigt op bag katedralen, før den kaster sig over os og tilfører os al dens kraft i oasen og senere – som en hyldest til skuespilkunsten – kvikt og legende danser ned af Broadway med dens mylder af liv, og så pludselig forsvinder eller gemmer sig i Hudson River eller New Jersey. Lysene tændes i New York.

Vi bor altså på hjørnet af Broadway og enoghalvfjerdsende gade – to spytklatter vest for Central Park, hvor vi om morgenen løber tømmermændene ud af kroppen med myriader af ligesindede. Vi har altid masser af tilskuere, når vi sveddryppende og udmattede er på vej tilbage, for på hjørnet af Tooghalvfjerdsende og parken ligger det berømte Dakota House, fyldt til randen af gamle berømtheder, og dermed omgivet af forlystelsessvage turister.

En ven af Woolf, min amerikanske kollega fra teaterskolen som jeg deler oasen med, går i øvrigt altid gennem parken og ned af tooghalvfjerdsende gade når han skal besøge os, selv om det rent faktisk er en omvej. For hvis han nu skulle møde ... Humphrey Bogarts stadig swingende enke Lauren Bacall, hvis indsats på lærredet angiveligt har ændret hans liv op til flere gange.

– Det er din tur til at hente cola, hovedpinepiller og noget godt til kakerlakkerne, siger Woolf en alt for tidlig morgen – og noget mod den forbandede stank!

– Er solen stået op? mumler jeg træt.

– Der er ingen sol i dag. Gå nu.

– Jeg klarer ikke at tale med nogen i dag ... gå ind til dig selv igen ... jeg er også sikker på dørmanden kan se jeg har det ad helvede til, og så morer det ham altid at snakke med mig.

– Gå nu.

– Exterminatoren kommer klokken elleve. Åh gud, åh gud, en terrasse i gråvejr. Og den stank!

– Solen kan nå at komme endnu.

På vores etage ser vi af uransagelige årsager aldrig mænd, det er som en uskreven lov. Jo, lige exterminatoren, kakerlakudrydderen, giftsprøjteren, der er døvstum og sort, for det er kun sorte der egner sig til at exterminatisere, siger Operasangerinden der er vores nabo.

– Mit hyleri lyder sikkert ikke for kønt, griner hun højlydt hver gang vi mødes ved elevatoren – men der er altså ikke noget at gøre ved det. Jeg kan simpelthen ikke lade være.

Jeg er bange for Den Blinde Dame, for jeg føler at hun bruger sit liv på at lytte til mine fodtrin ... og haps! Dér fanger hun mig, hver gang jeg i badekåbe lister ud med skrald – og så bliver jeg bange, selv om jeg jo ved, hun hverken kan se mig, badekåbe eller affald, for hun har udviklet sin lugtesans så kraftigt, og tænk hvis hun tror skraldlugten, og dermed hele husets stank, kommer fra mig – og jeg som nu befinder mig i en influenzalignende tilstand og blot skal ned efter et par piller. Hendes hund har vist dobbelt syn og kan ikke li mig, den stirrer allerede.

– Goddag min ven, siger Den Blinde efter at have forsikret mig om, at hun udmærket ved hvem jeg er. – Stanken bliver da også værre og værre, ikke sandt?

– Jo, den er virkelig slem i dag. Tror De ...

– Selvfølgelig! Hun skulle være blevet i Tyskland, basta. Fortsætter hun i morgen sender jeg hende et par hamburgers for egen regning, slut. Så, hvor er vi nu?

– Helt nede. Skal jeg checke din post?

– Tusind tak, gerne min ven.

– Der er brev fra Con Ed, telefonselskabet ... og fra en eller anden i Boston. Har du ikke betalt din regning?

– Det er fra min bror, siger hun med et saligt smil – hvad skriver han?

– Lad dørmanden læse det, svarer jeg – det plejer han jo.

Jeg styrter ud og når lige at se den tyske dame dreje om hjørnet. Så er der krig på kniven i lobbyen.

Hun er hverken særlig populær i huset på grund af sin oprindelse eller sine ensformige køkkenudskejelser – specielt ikke hos den blinde der mistede synet i en Kz-lejr under krigen og nu er hendes nabo. Hun er pensionist og bruger al sin tid på at koge en gullasch hvis lugt for længst er trængt ind i hver enkelt lejlighed som et fast stykke inventar. Af samme grund har den blinde for længst døbt hende Mrs. Gullasch – der til gengæld højtråbende kalder den blinde for Eneboeren.

– Bill kommer, solen er kommet, og som du kan se er exterminatoren i fuld sving, fortæller Woolf da jeg er tilbage. – Han skulle bare lige et smut hen omkring Dakota ... Lauren, du ved.

– Åh ja, Lauren. Jeg så hende forresten forleden.

– Sig det ikke, han klarer det aldrig. Hvilken uretfærdig verden!

– Jeg har i øvrigt tænkt på, begynder jeg – om det i virkeligheden ikke kan være kakerlakkerne der lugter? Jeg mener, hvis der ligger en masse lig og flyder rundt omkring, som vi aldrig har fået fejet op.

– Hold nu op med dig og dine kakerlakker! Nu har jeg boet i New York i alle mine fireogtredve år, siger Woolf irriteret – og aldrig før oplevet en sådan stank ... og som du ved, er der kakerlakker overalt i denne by.

– Ikke så mange som her, svarer jeg hårdnakket – og så har jeg i øvrigt besluttet at vi skal til at gøre en ekstra indsats ... med en ny opskrift jeg har fået henne på skolen.

– Vi har da chokolademanden, se hvor han knokler.

– Pas nu på, jeg tror han kan mundaflæsning ... du ved godt, at han ikke hjælper. Hans gift kunne ikke slå en flue ihjel. Hovedpine, derimod, dét giver den.

– Okay, hvordan gør man så?

– Det er meget nemt, forklarer jeg. – Du tager altså en portion borsyrepulver og blander med én portion coffeemate, men du må blande det virkelig godt, for ellers stikker de bare af med kaffeflødepulveret. Så strør du det langs panelerne, bag køleskabet, ved vasken, på badeværelset og alle de steder hvor du mener de små venner holder til.

– Og så?

– De elsker simpelthen kaffeflødepulveret, men det der borsyrehalløj sætter sig fast i deres krops- og følehår, de bringer det med tilbage til deres kolonier – og slår stille og roligt hele familien ihjel!

– Bill, jeg mødte Lauren Bacall i går.

– Det er løgn! Det er simpelthen løgn!

– Pas på ikke at falde ned, du står og svæver så yderligt. Sæt dig lige ... sådan.

– Hvordan var det? Jeg mener, gjorde hun noget?

– Ærligt?

– Skynd dig!

– Hun havde fået så mange ansigtsløftninger, at hun lignede en balsameret kineser.

– Drømmeknuser! Nordeuropæiske puritaner!

Tavshed.

– Jeg må altså møde hende, udbryder Bill så sønderknust.

– Jeg kender da godt besættelsen, Bill ... men kan du ikke bare gå derop?

– Er du gal, det kan jeg da ikke!

– Hvis der ikke er andet at gøre, Bill. Gå op og bank på og sig »Goddag, jeg ...

– Bliv ansat som exterminator! bryder Woolf ind.

– Ville du måske selv gøre det! råber Bill desperat – og hvad med dig, dumme dansker! Jeg må altså møde hende for at overleve.

– Hvis det virkelig var en besættelse, ja. Men jeg kender jo kun Lauren fra de der tv-reklamer med diamanterne, siger jeg – men jeg kunne da sagtens slå et par skide kakerlakker ihjel for Lilliani Cavani, Bertolucci eller Fassbinder, hvis det er det du mener.

– Kender dem ikke, mumler Bill.

– Hvad med tre gange Bloody Mary uden rysten på hænderne? foreslår Woolf og går straks i gang.

– Hvorfor lige dem? spørger Bill uden at se på mig. Han stirrer fortabt over på den oppustede due på katedralens tag. Den sidder som sædvanlig helt stille under solens stråler. Men måske bevæger den sig om natten, når luften bliver kølig. Om et par måneder vil den fryse ihjel, hvis den ikke slipper ud.

– Cavani er en dejlig dame, forklarer jeg – der på en eller anden måde har fået mig til at nyde bruset fra de vildeste og mest voldsomme vandfald i mine indre kanaler – hvis det er til at forstå.

– Og Bertolucci?

– Ja, han er altså lige så genert som mig og derfor endt som en slags ekshibitionist. Samme skuffe. For jeg har næsten aldrig været i stand til at gøre det »de andre« gjorde – jeg var altid for genert. For eksempel det der med at løbe efter en bold, som det gælder om at sparke ... jeg kunne simpelthen ikke overvinde min følelse af at være fortabt i sådan et cirkus, så jeg stod altid alene og så på. Og så endte det jo med at alle de andre kiggede på mig, fordi det var helt usædvanligt at man ikke bare løb. Og det var ikke fordi jeg ikke ville, men fordi jeg ikke turde.

– Tvang de dig ikke?

– Kun i begyndelsen, men jeg løb altid den modsatte vej af bolden, så det holdt de op med.

– Og Bertolucci?

– Han havde det på samme måde, bare med dansen. Alle de dansende stirrede altid på denne mærkelige knægt der konsekvent nægtede at danse – fordi han simpelthen var for genert. Han endte som ekshibitionisten – ligesom mig selv.

– Hvis så med Fassbinder?

– Hans sager er jeg bare helt betaget af. Helt vild. Så vidt forholdene byder det drikker jeg altid rødvin i spandevis af gamle håndslebne glas og danser natten væk på små skumle barer, når jeg har ladet mig opsluge af en af hans film.

– Jamen hvad vil du så gøre? spørger Bill og lyder helt ulykkelig.

– Jeg ved det ikke, Bill ... få en avisredaktion til at betale min billet til geniernes respektive døre og så sige ...

– Her er jeg, lyder det fra Woolf på vej ud gennem soveværelsesvinduet med tre Bloody Mary.

– Netop. Tag mig.

En dag jeg var ulykkelig og ikke kunne få noget til, og bare ville kaste mig ud fra vores amerikanske oase, lade mig rulle fra skyen og ned på Broadway, og være ligeglad med ord, film og teater, spurgte jeg – da jeg som følge af stærk regn blev forhindret i at kravle ud på terrassen – Woolf om han aldrig følte sig ensom.

– Jo, svarede han – altid.

– Har du øvet dig på dine replikker?

– Da ikke i den stank!

– Lad os gå udenfor, foreslår Woolf.

– Helt umuligt, syndfloden har indtaget tagterrassen. Og her hørmer det som sædvanlig af varmegullasch. Tror du egentlig, hun er professionel ... jeg mener, tror du, hun leverer til et sted ude i byen?

– Aner det ikke. Men jeg nyder egentlig tanken om en gammel kogekone der går helt amok dør om dør med os.

– Hvis bare du ikke nyder stanken, siger jeg irriteret.

– Var det Gullaschflipperen du kaldte hende?

– Mrs. Gullasch. Og det var ikke mig, men Eneboeren.

Jeg er irriteret og rejser mig for at gå ind hos mig selv og mine replik-øvelser.

– Jeg troede, du følte dig ensom, siger Woolf.

– Jep, svarer jeg. Rigtig gættet. Men det gør ikke så ondt længere. Og ensomheden er i hvert fald for svær at dele. Jeg troede i øvrigt du skulle ud at spise med din dame?

– Hvordan mener du »for svær at dele«?

– Den bliver tungere af det ... nøjagtig ligesom kærligheden er det eneste der bliver større af at blive delt, bliver ensomheden tungere, sværere at bære.

– Med andre ord skal man ikke dele ud af sin ensomhed?

– Nej, svarer jeg – jeg tror man skal dele ud af sit overskud, ikke sit underskud. Ellers bliver det ulideligt. Ligesom en epidemi ... altså den stank!

Alting er ligesom i opløsning. Stanken er nu fuldstændig ulidelig, diverse myndigheder har modtaget et hav af klager og en masse hidtil nyttesløse undersøgelser er i gang. Liza Minelli har til sine fans store forskrækkelse tilladt sig at gifte sig med et mandligt spejlbillede, og bagefter tabt sit barn, så hun alligevel ikke kunne flippe fire måneder ud på den planlagte bryllupsrejse til Jamaica. Elizabeth Taylor tager sig af hende og er blevet offentligt udnævnt til »Lizas surrogat-moder«, »fordi Judy Garlands lys slukkedes alt for tidligt«. Woolf og jeg, der ikke var inviteret til festlighederne, fejrede brylluppet ved at tage fri fra skolen, bruge dagen til at blive »os selv«, og så gå gennem vor gades tre forskellige zoner på de mindre end tohundrede meter: den jødiske, den katolske og den cubanske.

Vi mødte Woolfs forlovede på Cuban Cuisine, hvor de cubanske flygtninge gav os en dejlig aften. Men nu er de ellers begyndt at ryge opium ude i køkkenet, og de handler vist også med det, for da jeg hentede mit vasketøj på renseriet lige overfor, kunne kineseren fortælle at der var et værre rend ind og ud af køkkenet dagen lang. Selv den gamle cubanske alkoholiker, der har siddet med sine poser udenfor på sin trappe i de sidste tyve år, er vist begyndt at ryge, fortalte kineseren.

Den ene af elevatorerne i vores hus er permanent ude af drift, og i den anden sad jeg godt tre timer fast med Eneboeren der minder mere og mere om en sporhund.

Operasangerinden har fået en papegøje som hun bruger dagen til at råbe om kap med, på katedralens kobbertag er duen vist ved at dø, og nede på gaden er en bag lady – et af de mennesker der bor og lever i en papir- eller plasticpose – flyttet ind på katedralens trapper. Det er nemlig ved at blive koldt. Hun er indianer og ser forkert ud i de katolske omgivelser, men hun fortalte mig at der nu bliver arrangeret en hel festival for The Bag People – de havde blot nogle problemer, for de gad fandenrasemig ikke have de sindssyge med! De sindssyge er de ubemidlede blandt de mange tusinde patienter der blev sluppet løs fra galeanstalterne, for at blive Bag People, da byen var begyndt at gå bankerot og derfor skulle spare.

Jeg svæver på tilfældighedernes vinger, smager sødt og surt.

– Står kærligheden over kunsten? spørger jeg en dag den gamle kineser i vaskeriet.

– Jeg vil i hvert fald hellere elske end spille fandango, hvis det er det du mener!

En frygtelig idé har slået mig! Måske er det bare tankeløs fantasi, almene huller i maven for fremtiden, eller dårlig opførsel over for Manhattan: Jeg frygter New Yorks udslettelse.

Og dog. Der vil altid være gale og vanvittige nok, fantasifulde og levende nok, til at skabe et nyt vidunderligt kaos, en ny sky.

Men da jeg vågnede i morges, og vandet i rørene igen i dag var så grumset og uklart, så giftigt udseende og dårligt smagende, at jeg ikke ville være bekendt at vande blomster med det, da blev jeg bange. Jeg – der ellers gerne lader mig føre ud fra hvilken som helst skyskraber med bind for øjnene i visheden om at jeg nok skal blive grebet eller skæbnen på anden måde vil stå mig bi – følte instinktivt at vi »styrede mod afgrunden«, som folk siger.

Måske havde jeg bare læst for mange aviser eller set for meget TV. Måske havde jeg bare valgt de forkerte mærker, stillet ind på de gale kanaler. Hvem ved?

Da jeg sad ude på terrassen, godt viklet ind i min dyne, kom følelsen imidlertid pludselig over mig igen. Og med ét slog det mig: Det gamle Roms storhed og fald.

Det har jo ofte været mere end antydet, at det var den overdådige dekadence og de frie omgangsformer der tog livet af denne nydelsessyge kultur. Men jeg er snarere, efter et sammenstød med en klog historiker, af den opfattelse, at det var byens vandforsyning det var galt med.

For romerne udslettede på en måde sig selv ved et kæmpemæssigt ufrivilligt massesterilisationsprogram, der ville kunne få en Indira Ghandi til at blegne.

Byens nødvendige vandforsyning blev simpelthen revolutioneret med mægtige kobberrør – og så var enden nær, romerne blev støt og roligt kobberforgiftede og dermed sterile.

Well, New York har vist ikke kobberrør, jeg har derimod et uroligt sind. Og endnu kan man da købe friskt kildevand i butikkerne. Men alligevel. Alt er muligt.

Personligt har jeg aldrig haft lyst til at grave mig ned i finsigtet muldjord for at leve af bønner og regnvand – specielt ikke i New York. Men når atomkraftværkerne lækker og atomiserer i nakken på en, og vandet bliver så rødgult og rustent at man burde si det – ja, så har man vel lov at lade tankerne flyve.

Duen er væk; sat fri eller slagtet? Og stanken er langsomt begyndt at forsvinde. Vinteren er kommet, og vi kan ikke længere være på terrassen.

Eneboeren triumferer, og Gullaschbaronessen er i fængsel.

Da viceværten og politiet endelig undersøgte tyskerens etværelses lejlighed, fandt de moderens støvdækkede skelet på en soveottoman i hjørnet af stuen.

I fire år havde hun og hendes nu afdøde mand undladt at begrave og erklære moderen for død, så de fortsat kunne hæve hendes social security checks.

Da manden døde, blev moderen liggende på ottomanen, idet Mrs. Gullasch ikke længere fandt nogen mulighed for at komme af med skelettet – for ikke at tale om stanken.

En tid overvejede hun at fjerne det i flere portioner i små plasticposer, men da hun stedse blev dårligere gående opgav hun tanken, og lod skelet være skelet. Den månedlige check kunne hun jo også bruge.

Moderens skelet var iført en lyseblå natkjole fra hendes ungdom, og over hende var et tæppe.

Vær!

– Planen går altså ud på, at hun skal se dig! Tal ikke med hende. Med mindre hun ligefrem henvender sig til dig, hvad du kan være sikker på hun ikke gør. Og kom for Guds skyld ikke i den mundering, så slipper du aldrig ind. Du skal være enkelt, men elegant påklædt. Med et ekstra pif af maskulinitet ... tror du, du kan klare den ... leg med dine gode skuldre, hvis hun skulle finde på at se i din retning ... vær lidt sådan – Marlon Brando-agtig, han var hendes yndlingselev, ved du. Kom præcis, i New York venter man højst syv minutter, vis os din europæiske stil og charme og pynt med lidt fræk amerikansk fanden-i-voldsk-mentalitet ... din stemme er vist også lidt høj, hvis hun mod forventning ...

– Min stemme er da ikke høj!

– Ah! Prøv at sig »ah!«

– Ah! Ah!

– Og så sænker vi den lidt, kom. Ah!

– Ahhh!

– Det var bedre, meget bedre, hold den der. Og du skal ikke drikke for meget på forhånd, som værtinde skal jeg nok sørge for at få fyldt godt i dit glas. Okay?

Jeg sidder med en blond amerikansk skuespillerinde på The Wine Bar i Sohos nye kunstnerkvarter. Hun er intelligent, lærenem, talentfuld, kreativ, har absolut udseendet med sig – og er arbejdsløs. Hun er en af de mange tråde der udgår fra New Yorks centralnervesystem.

Miss Sally C. Flying tog som sekstenårig på charterrejse til Paris – hvorfra hun nægtede at gå om bord i flyet, da turen gik tilbage til New York. Hun blev i Frankrig, sled som servitrice, fik venner, tog sprogundervisning, fransk i bytte for engelsk, og kom to år senere ind på en parisisk teaterskole. Arbejdede om natten, studerede om dagen, levede døgnet rundt, reproducerede sin egen energi. Blev skuespiller – og nogenlunde samtidig forlovet med en hollænder.

– For mig står kærligheden altid øverst, siger hun – nogle mennesker lader sig styre af intelligens, muligvis det fornuftigste, bare ikke for mig. Lidenskab er så ædel en vin, så uerstattelig en saft, at jeg aldrig ville forbigå den til fordel for en intellektuel overvejelse – tænk at blive vraget til fordel for en smart læresætning for eksempel – så jeg fulgte min forlovedes fodspor til Holland. Han havde nemlig ikke flair for livet andetsteds, uden for havelågen you know, okay det respekterede jeg så.

I Holland gentog historien sig: Miss Sally C. Flying arbejdede som servitrice, lærte sig sproget, kom ind på en af verdens bedste teaterskoler og afsluttede sin eksamen.

– Men der var ikke noget arbejde, fortæller hun – og nogenlunde samtidig som min mand efterhånden havde udviklet sig til at sjælelig samlebåndsmaniker i en ren abegrottefarce, hørte jeg fra en lille gennemrejsende teatertrup om Stella Adlers Stanislavskij undervisning i min elskede fødeby New York. Så jeg tog til Manhattan – og var altså nogenlunde i din nuværende situation – og kom ind på hendes skole, Stella Adler Theater Studio. Det skal også nok gå med dig.

– Men Miss Flying, indvender jeg – alt det stemmepjat, skulderhalløj und so weiter ... er det ikke too much?

– Skal jeg hjælpe dig, må du følge planen – og vov ikke at komme i det der Texas-kostume. Vi må hjem at klæde om og forberede os.

Jeg sidder i New York, træt efter de første hektiske uger hvor alt forekommer så nyt, men også fyldt til randen af spænding og realisationsforviklinger. Miss Flying tømmer sit glas, tager sig febrilsk til det lange lyse hår og affyrer en række torpedoangreb i form af hektiske cigaretrøgsstriber – som eksploderer i hovedet på mig. Det kribler koldt op og ned af min rygrad, som skabte aftenens prominente gæst allerede en blanding af step og tango på hver enkelt hvirvel, og samtidig føler jeg mig dum: er dette spil virkelig nødvendigt?

– Okay, siger jeg med en stemme så dyb, at den kunne smadre en bas – lad endelig slaget stå. Ah, ah! God nok? Jeg har jo i hvert fald ikke ladet mig drive i eksil for at sidde og blive endnu mere fuld på en eller anden vinbar – så hvorfor ikke starte med en grænseløs forlovelse.

Jeg går hen på det værelse, hvor en canadisk balletdanserinde, arbejdsløs og uden arbejdstilladelse som jeg selv, har lånt mig et hjørne af en madras – »til du finder dit eget, love«. Vasker mig, begynder omklædningen.

Jeg kom over en måned for sent til New York til at kunne deltage i den almindelige optagelsesproces, og skolen er mere overrendt end nogensinde tidligere, så det er umuligt at komme ind.

Det var også umuligt at blive skuespiller i Danmark, jeg var pennerytter, færdig arbejde, ingen kombinationer, sådan! Og af og til var det forresten også umuligt at leve, så stillede jeg mig gerne ud på Christianshavns Torv klokken tre om natten og begyndte at skrige. Eller gik en tur langs kanalerne, forsøgte at få luft, blive min åndenød kvit, måske nede ved søen. Derfra kunne jeg se lysene i SAS-hotellet, lysene med alle de amerikanske turister. Ved nattetide forvandledes jeg til et drømmende barn på den københavnske søbred. Jeg overlevede alt for godt, tænkte jeg gang på gang, og levede alt for slet.

Endelig fik jeg koncentreret min gæld på kolde hænder der ikke kunne nå mig, jeg fik købt en billet, kontaktet den verdensberømte amerikanske teaterskole samt skrevet nogle breve om forskellige institutioner og personer der ville holde liv i mig i det fremmede, så de strenge immigrationsmyndigheder ikke kunne påstå, at jeg ikke havde noget at stikke dem i næsen.

Det mest gribende jeg nogensinde har følt ved København er en række gode venskaber – hvoraf nogle kaldte mit gøglereventyr for en flugt, mens andre kaldte det at flytte. Selv kaldte jeg det ingenting, for mine tanker var i min lyske, som jeg – for ikke at have for mange skønhedspletter – havde ladet en plastickirurg operere på grund af et stort, gammelt og skæmmende ar.

Alt gik normalt, og på ambulant vis, indtil jeg lå lammet på Christianshavn med syvogtyve indre fejl og komplikationer der kostede fire uger på langs. Jeg vidste instinktivt der var noget galt, et tegn fra guderne?

Til New York kom jeg da – en måned senere end planlagt og med fire gange så meget ar som nogensinde tidligere. Tag mig som jeg er, tænkte jeg smilende foran et spejl, da jeg ikke længere havde overskud til at bruge min tid og energi på fortrydelser – mine ballers hud er jo til gengæld skabt som den blødeste velour.

Fra Københavns Lufthavn ringede jeg for at sige farvel til en god veninde.

– Jamen, vidste du ikke at skønhedsoperationer netop giver skønhedspletter? spurgte hun forbavset.

– Jo, svarede jeg træt – men jeg måtte prøve det. Og nu er det jo holdt op at bløde.

Jeg kravlede op i Jumboen.

På teaterskolen smed de mig prompte ud, jeg kunne bare være kommet til tiden, det havde de jo på deres vis ret i. Stella Adler kunne jeg under ingen omstændigheder komme til at tale med, hun brød sig slet ikke om fremmede, og specielt ikke folk der ønskede at studere med hende. Herregud, vi har allesammen vores små hangups, tænkte jeg og forsøgte at vise mig fra mine blideste sider.

Og så mødte jeg Miss Sally C. Flying, der havde læst og arbejdet med alt hos Stella, og nu var arbejdsløs skuespillerinde, hvorfor hun ofrede sig som medproducent på et stykke, Stellas unge mandlige sekretær satte op.

backers audition

Jeg iførte mig et par sorte satinbukser, skiftede cowboystøvlerne ud med et par guldspraygummisko, hjemmefarvet årgang 1976, men måtte så igen skifte bukser, da det hele ikke så ud til at kunne matche med kravet om at »lege med skuldrene«. Sort satin blev til sort velour, min skjorte blev til en postkasserød provencalsk bomulds T-shirt med tre forskelligfarvede satinfartstriber henover brystet og op på højre skulder der ville glimte og blinke ved mindste bevægelse.