Christian Ejvin Andersen

Therns Rytme

Roman

Lindhardt og Ringhof

Therns Rytme

Copyright © 2005, 2016 Christian Ejvin Andersen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711473962

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til Otto og Selma

1

Denne senoktoberaften går Thern i raskt trav, som han plejer, når han flytter sig fra et sted til et andet. Lettere foroverbøjet og med de trætte hænder dybt begravet i trenchcoatens lommer. Her til aften måske lidt hurtigere end ellers. Hjertet arbejder, han kan høre sit åndedræt, men der er noget med benene og armene. Rytmen udebliver. Den første journalist ringede allerede i dag for at få en kort kommentar, en ung knøs fra Aftentidende, og der vil komme flere, har Armstrong forberedt ham på. ‘Masser af presse, Thern. De vil fa’me alle skrive om det her.’ Men alt kører, som det skal, der er tre uger til, og han har lige i dag taget hul på de sidste malerier, som skal indgå i ‘I dag’-serien. De malerier, som trods navnet på udstillingen – ‘Thern: I går og i dag’ – kommer til at udgøre størstedelen. Fordi der med Armstrongs ord ‘sgu skal være masser, som vores tyske venner kan købe med hjem’. Den tyske presse har Armstrong også truet med. Det skal han nok sørge for, og på den front plejer Armstrong at have tilstrækkeligt med tråde at trække i. Og Thern skulle nok kunne klare sig med engelsk, har han lovet, på trods af at Thern ikke har noget at sige til journalisterne, hvilket nært eller fjernt land de så end kommer fra.

Duggen har lagt sig, som den nu gør i storbyer, sådan lidt grumset. Ikke at denne by længere i Therns øjne kan regne sig for at tilhøre kategorien.

Han er senere på den end sædvanligt. Har malet i flere timer, end han plejer. Normalen er omkring de elleve. Elleve timer ret præcist.

Som en anden amatørmeteorolog kan han mærke vinterens komme i den stille, men langsomt bidende vind. Det går lige i leddene. På trods af, at han nu har været hjemme – det er, hvad andre kalder det på hans vegne – i små ti år, så vænner han sig nok aldrig mere til denne form for vinter.

Nu for eksempel: Vinden trænger diabolsk kærtegnende ind gennem bomuldstrådene i hans lidt for tynde lærredsbukser og køler hans knæ ned. Det kan de snart tres år gamle led ikke lide. De gør modstand, bliver ligesom stivere i det, som om kulden får væsken i hans kugleled til at udkrystallisere sig og får det hele til at fungere en anelse mere trægt og smertefuldt. Måske er det derfor, at han går usædvanligt hurtigt og foroverbøjet denne aften? For at skærme sig mod vinden og holde kroppen i gang som værn mod kulden.

Men så er der den mere end sædvanlige uro. Han er ikke en ørn til at huske. Alligevel er det muligt for ham at lokalisere årsagen, nemlig det glimt tidligere på dagen af ryggen af en ung kvinde, der hastigt forlader galleriet, høfligt fulgt til dørs af Armstrong, præcis på det tidspunkt, hvor Thern som altid lidt i tolv var på vej for at hente Armstrong. Thern vendte om med det samme. Instinkt. Hvorefter han med uforrettet sag vendte tilbage til atelieret, lærrederne og den uundværlige instant coffee.

Han lægger tankerne om kvinden bag sig, ikke rigtige tanker, men glimt, som han har sørget for hele tiden at holde sig et skridt foran, og træder ind ad glasdøren på Byens Cafe med sanserne åbne for den Budweiser, den første af tre, som er en del af dagens program. En slammet substans af cigaret- og cerutrøg, slørede stemmer, anlæggets musiksuppe samt lugtresterne af dagens for længst fortærede udvalg af højtbelagte stykker smørrebrød møder ham som en gammel vens åbne arme.

De sædvanlige sidder ved bordet i hjørnet af den tilrøgede kro. Leo S. er der ikke. Formentlig ude på et gig, det er hvad han kalder det, når han spiller rundt omkring med sin kvartet. Hyppigheden er faldet noget i løbet af de år, Thern har kendt ham. Leo dukker helt sikkert op senere, hvis han da ikke falder omkuld backstage eller i en bar et sted, helt plakat. Armstrong underholder, fægter med sin højre arm, mens han har lagt den venstre med hele dens tyngde på Irenes skuldre. Bo, bartenderen, eller Bare Tender Bo – i daglig tale Tender – som Armstrong med stort held har omdøbt ham med slet skjult hentydning til Bos seksuelle observans, sidder helt ude på kanten af en stol med begge albuer tungt plantet i bordet og ansigtet hvilende i hænderne.

– Kunstner, råber Armstrong med sin dybe røst og slår ud med begge arme i et enormt vingefang, så knapperne i den hvide skjorte kæmper for at holde sammen på stoffet, der udspændes af Armstrongs kolossale mave.

– Mæcen.

Det er en betegnelse, Armstrong selv har indført, og Thern forholder sig sådan set ikke til den. Det eneste, Thern forholder sig til, er, at Armstrong faktisk tog ham under sine vinger og hjalp ham økonomisk, da han igen slog sig ned i landet for omtrent ti år siden, hvor han var hjemme på sin første visit nogensinde. Det var Armstrong, der overbeviste ham om, at han burde gøre det. Ordvekslingen indgår som en del af dagens program, den gør tydeligvis Armstrong glad, for Thern er gentagelsen beroligende i sig selv, og ingen af de andre gæster i Byens Cafe lader til at bemærke den daglige, højrøstede hilsen.

Thern afklæder sig trenchcoaten i sin vante bevægelse mod bordet og skal til at hænge den på venstre knage bag døren til gangen ud til toiletterne, da han ser, at der i forvejen hænger to frakker og et nusset, rødt halstørklæde. Den højre knage er tom. Han analyserer situationen. Er nok nødt til at flytte i hvert fald halstørklædet og den yderste frakke over på den højre for at få plads til sin egen på den venstre.

– Hvor fa’en har du været, spørger Armstrong.

Thern får styr på knagesituationen og sætter sig ved bordet ved siden af Armstrong. Trækker på skuldrene.

– Vi var sgu ved at blive nervøse.

– Det blev lidt senere.

Armstrong tager sin arm ned fra Irenes skuldre. Måber demonstrativt.

– Det blev lidt senere, gentager han, slår en latter op og tager et godt tag i Therns nakkemuskel, som han rusker, som om det var hans mening at løsrive et mørt stykke kød fra benene.

– Store kunstneres små særheder må man respektere, siger Armstrong indforstået til publikum.

Armstrong puffer til Irene, som allerede virker godt stegt. Tender, Bo, smiler halvt indforstået, halvt distræt og vender sig om for at skabe sig et overblik over øjeblikssituationen i Byens Cafe. Får øje på et næsten tomt glas på fru afdøde direktør Andresens bord og rejser sig.

– Og er der noget, som jeg sgu altid har forstået, så er det at skabe rammerne for stor kunst.

– Nja, vrænger Irene, som åbenbart er mere frisk, end Thern i første omgang har skudt hende til.

– Ingen har på noget tidspunkt forsøgt – eller følt behov for – at modsige dette faktum. Fandeme nej, siger Armstrong vredt og banker sin kødfyldte næve i bordet. – Hvis der er, så er det den lille bande forsmåede, slipseklædte, snæversynede janter, som altid vil forsøge at forhindre den mindste form for kreativitet, og fremsynethed med deres kuglerammer og debet og kredit, og jeg ved fa’me snart ikke hvad.

– Computer’, siger Irene.

– Hva’?

– Ingen bruger kuglerammer i dzag.

– Årh hold op.

– Og schå ka’ man aldzå ikke kalde personer for janter, schlips eller ej. En jante er’n mønt.

– Årh hold kæft, gamle bladsmører.

Armstrong tager fat i Irenes nakke og presser kærligt hendes blussende ansigt ind mod sit bryst. Da han giver slip, lægger hun sit hoved til rette på hans brystkasse som en kælen hund, så Thern gennem udskæringen i hendes trøje kan se den rynkede hud mellem hendes bryster. Ikke at det har interesse. Heller ikke nyhedens.

– Tender. Får vi ikke snart den Bud’ til kunstneren?

Thern lader den kolde, kulsyreholdige væske løbe langsomt fra flaskens munding ned over tungen og videre ned gennem det tørre svælg. Det bringer straks ro i sindet. Ikke så meget følelsen og væskens smag, som han godt nok lige i aften bemærker som velgørende, mere bevægelsen, handlingen. At det sker, på trods af at det foregår noget forskudt i forhold til andre dage.

Thern drikker langsomt. Nipper til øllen, stiller den fra sig, lader den stå i et stykke tid, tager den igen og holder den mellem sine hænder, nipper til den og stiller den fra sig. Får fortæringen af de tre øl (tillagt den tid, det tager at bestille og vente på den næste – ingen har nogensinde beskyldt Tender for at være et lyn) til at strække sig over hele aftenen. Dog ikke med længere tid mellem hver handling end at de udgør én lang handling i sig selv, en ubrudt bevægelse, som under normale forhold vil tage knap fire timer, hvorefter han vil rejse sig og forlade stedet som den første.

I dag har han forrykket det initiale punkt. Men det betyder ikke noget nu. Han er tilbage på sporet. Har aldrig været af det. I baggrunden, fra anlægget, kan han høre den gamle slager, Højt på himlen, sommerfugl, med Kronberg og Raino. En kvinde ved fru Andresens bord stemmer i med en skælvende stemme, der mest af alt minder om lyden fra en spillende vagabonds savklinge. Andresen skuler fornærmet til hende, og Thern forsøger at undgå at lytte til noget af det.

* * *

Dorrit Kronberg. Hun svæver tidløst, hendes ånd løfter sig op over byens måneoplyste tage på nattens filmlærred, blafrer i vinden som et changerende trolddomssilkesjal, indfanger det knappe lys i mulmet, suger det naturligt til sig, samler det til englestøv og lader det drysse ned gennem kolde nattetimer, ind gennem utætte vinduessprosser, knirkende brevsprækker og løst murværk Via affolkede køkkener og tomme stuer til soveværelserne. Stryger som en kærlig hånd de sovendes hår i mørket og siver blidt ind gennem øm hud, trætte ører og forgrædte øjne. Lagres i de fjerne rum, som drømme vokser i, med resulterende smil på søvnige læber, længselsfuld uro i hormonforstyrrede lemmer og tryg varme i livstrætte kroppe.

* * *

– Jeg har schgu aldrig forschtået det mæ den Budweischer. Shys du virk’lig, det schmager af noget?

– Det er da en god øl, siger Thern.

Han løfter flasken op og ser på den.

– Det er jo hans historie, ikke, siger Armstrong.

– Jeg ved dzet. Har schgu selv skrevet den. God artzikel, ikke. Tzern?

– Den var simpelthen skide god, siger Armstrong og stryger hende over håret.

Irene kæmper sig fri og sætter sig op.

– Helt ærligtz. Tzern, shys du ikke, dzet va’n god artzikel?

– Jo, for Søren, Irene.

– Den var bare fremragende, siger Armstrong. – Den kan ikke fejres for lidt. Tender. En omgang til bordet.

– Jeg ku bare dzet dzer.

– Det ka du sgu stadigvæk. Du får lov til at skrive den største, den bedste, den … du får sgu historien om Thern bag facaden. Lige op til udstillingen. Portrættet over alle portrætter. Lad os drikke på det, min pige.

– Ved I, at mine artzikler i mange år var penschum på journalisthøjskolen? Mine indledninger. Dzet ka jeg bare dzet der.

– Du ka bare det der.

– Jeg vil schgu ikke have lov til. Ved I, hvor mange gange, jeg har haftz de schtore hischtorier før alle andre?

– Du er sgu en institution, Irene.

Armstrong rækker sin lange arm om bag Irenes nakke og lægger hånden på hendes bryst. Hun skubber hans hånd væk og rykker lidt til siden. Retter ryggen med et fornærmet udtryk.

– Skål, siger Armstrong og tager en af de tre øl, som Tender lige har stillet på bordet. – For skribenten. For kunstneren. For mig selv, for fanden. Ikke mindst.

Thern sluger resten af indholdet af den første flaske. Lunkent og fladt. Det forrykker endnu en gang skemaet en anelse. Så rækker han ud efter den nye, kolde flaske, men Irene kommer ham i forkøbet. Hun kigger på flasken.

– Budweischer.

Hun tager en ordentlig slurk. Ser ud, som om hun smager på den. Stiller den igen på bordet og skubber den hen over bordet mod Thern, hvorefter hun tager sin egen øl.

– Jeg forschtår det schtadig ikke. Den schmager jo ik af noget. Jo, måschke: Af kapitalischme måschke. Hultz. Tomtz.

– Det er jo historien, ikke, siger Armstrong. – Man må se på tingene i det store perspektiv. Hvad, Thern?

– Joh.

– Der kan du bare se, Irene. Han ved det sgu ikke engang selv. Jeg ved det. Hvad fanden ville du gøre uden mig, Thern?

– Næ?

– Spøg til side, mand. Fatter Armstrong er til for dig. Du er stor, men du bliver større. Med min hjælp.

– Det schtore pershpektiv?

– Overlad I bare det til mig. Thern har sine særheder, ikke. Budweiseren er en af dem. Og sådan skal det være. Det vil jeg kæmpe for. Sådan skal det nemlig bare være. De der amerikanske vaner, de betyder noget. Der kommer stor kunst ud af manden, ikke, som tingene er. Og derfor skal tingene blive ved med at være, som de nu engang er. Det er den slags, jeg for helvede har forstand på, ikke.

– Kapitalisme, spørger Thern og kigger på flasken i sin hånd.

– Årh hold op, hvad. Der er vist ingen, der kan beskylde dig for at være kapitalist. Ikke med den exit du fik derovrefra, hvad?

Thern ryster på hovedet. Men forsøger ikke engang at forstå, hvad Armstrong egentlig siger. Armstrong har bedre styr på Therns historie, end han selv har. Og det er sikkert rigtigt nok. Det han siger.

– Du har jo for helvede selv skrevet historien, ikke.

– Dzet var schgu en go artzikel.

– Leo. Leo S. My man, råber Armstrong gennem lokalet mod døren, som er ved at lukke i bag Leo.

Leo S. har stillet sig lige inden for døren. Han misser med øjnene, slår de handskebeklædte hænder sammen et par gange og skutter sig med et ansigtsudtryk, som om han lige er blevet ramt af det sureste opstød af dem alle. Den kolde vind må være tiltagende, for Leos leverplettede kinder blusser, og hans stride, grå hår står ud til alle sider. Den grundslidte saxofonkasse har han hængende i en læderstrop over den ene skulder. Det er godt. Det er sket ikke så få gange, at han efter et gig er dukket op uden den. Hvorefter alle bliver sat i gang med at ringe rundt. Til spillestedet. Til de andre musikere. Til de sædvanlige barer og værtshuse rundt omkring. De sporede sågar instrumentet til en prostitueret engang. Det siger historien. Som fortælles ikke så sjældent.

– Og hvad siger Leo, spørger Tender.

– Ikke noget nyt, i hvert fald, griner Armstrong højt.

– Nej, jeg siger sgu det samme. Det samme, Tender. Det sædvanlige til mig. Hold kæft, jeg trænger.

– Og hvor faen blev du af til frokost, spørger Armstrong, så de andre ikke kan høre det, lige da Thern, tvunget af de andres rytme og sit eget usædvanlige fravær af viljestyrke, har taget hul på sin fjerde Budweiser.

Thern har været fraværende. På sin egen uengagerede måde ladet tiden gå ved hjælp af de andres snakken: Leos tågede forsøg på at genkalde sig aftenens gig, hvor godt de havde swinget, hvor godt sammenspillet Leo S.’ Quartet endelig var blevet – lige i skabet, mand! – og hvordan de unge virkelig suger til sig og udvikler sig, catcher up, ikke, under bandleader Leo S.’ kyndige vejledning. Jo, Leo huskede virkelig sin egen tid, da han stod i mesterlære hos de mange, store amerikanere, som slog et smut forbi i både halve og hele år dengang for efterhånden alt for mange år siden. Det var tider, og det var sgu en anden snak med dem. De kunne bare noget, de gamle drenge, Leos musikalske modermælk, og i dag spillede han samme rolle over for de unge, som amerikanerne havde gjort for ham. Derefter mere af Leos sædvanlige røg og indirekte sammenligning af sig selv med den største bandleader af dem alle, Miles. Med den lige så forudsigelige efterfølgende disput med Armstrong, der som en punktlig allergisk reaktion på navnet Miles føler sig kaldet til at fortælle, at Miles er lidt for moderne til ham, at Armstrong på dette område er gået i stå, ‘ååeh’ så herligt i stå ved Oscar Peterson.

Thern tænker over spørgsmålet. Hvorfor spiste de egentlig ikke frokost sammen? Og spiste de egentlig ikke frokost sammen? Så kommer han i tanke om årsagen og mærker en pludselig trang til at spørge om det, han et øjeblik lykkeligt har glemt.

– Jeg malede. Glemte det faktisk.

Han trækker på skuldrene, som om det jo er noget, der en gang imellem sker.

– Det er godt. Det er godt nok, hvisker Armstrong og lægger sin hånd på Therns.

Og Thern indser, at han med sin hvide løgn har forhindret sig selv i at spørge. Og godt det samme. Nej, bedst sådan. Hvad skulle han spørge om? Tilbage på sporet.

– Kan du huske hende kvinden, som for et par år siden, hvor lang tid er det egentlig siden … der er sgu nok gået otte år i hvert fald, nå men den unge kvinde, som ville have dig til at male et portræt af sig selv ud fra et fotografi, spørger Armstrong.

– Ja.

Jo, hende husker han skam godt, især fordi han mener lige at have genkendt hendes ryg foran galleriet i dag. På trods af, at ryggen var noget nær det eneste han så af hende også for otte år siden.

– Der var noget med hende. Jeg kunne ikke lide det, siger Thern.

– Det kan jeg sgu godt huske. Hold kæft, du gjorde modstand.

– Du afviste hende da også. Det var kun dig, der talte med hende.

– Jo, jo. Skøre kvindemenneske. Det medgiver jeg dig. Men godt så hun nu ud. Det gik du glip af.

– Jamen, et portræt? Og så med oliefarver. Ingen af de to ting er jo noget, jeg gør det i. Det ved folk da.

– Ja, ja. Det vidste hun vist også. Men altså.

– Ja?

– Ja, hun har været der igen, ikke.

Thern nikker.

– Denne gang er det et portræt af to børn. Ingen forklaring. Og med olie.

– Tja. Hun må prøve et andet sted. Ligesom den første gang. – Jo.

– Hvad får hende til at komme til mig? Og hvorfor nu?

– Den første gang var lige efter en artikel, kan jeg huske. Denne gang? Måske en foromtale af udstillingen?

– Du tilbød hende vel, at hun kunne købe et af mine andre billeder i stedet?

– Det er klart. Men altså, denne gang, ikke. Der er styr på udstillingen. Du har masser af tid, nu.

– Jeg mangler de sidste.

– Jo, jo.

– Jeg er abstrakt kunstner. Og maler ikke med olie.

– Vi tager den i morgen, siger Armstrong og tager et af sine tag i Therns skulder, som igen bliver rykket soldaterkammeratligt frem og tilbage.

– Armstrong, for fanden. Tender. Irene. Thern. Det er vigtigt, at I forstår det her, siger Leo, som traditionen tro sidder fast i Miles-kontra-Peterson-sporet. – Har I nogensinde hørt koncerten fra NY? 1964? Hvad? Kom nu? Tender har du den ikke? Kan du ikke sætte den på anlægget i stedet for alt det der slagerpis, som driver ud af skrattekasserne der?

Tender ryster alfaderligt på hovedet.

– Det har du sgu aldrig.

– Jeg har den ikke i dag. Jeg havde den ikke i går. Ikke for en uge siden og ikke for en måned siden. Jeg havde den faktisk heller ikke sidste år. Jeg har aldrig haft den, Leo.

– Jeg tager den med. Nej, bedre endnu: Jeg køber den sgu til dig. Ethvert sted med respekt for sig selv bør sgu have den skive.

– Jeg vil tage imod den med glæde. Ligesom jeg ville i går og alle de andre gange, du har sagt, at du ville tage den med, Leo.

– Du skal sgu ha’ den, mand. Så skal I få at høre, hvad jeg mener. Det skal høres. Den måde, han bygger sine soli op på. Samspillet. Hele banden af motherfuckere, da de var bedst. Uuceii, det er godt.

– Hymn to Freedom, den kan du sætte på, siger Armstrong. – Så behøver man ikke mere.

– Jo, jo, det er verdensklasse, men gider I lige? Det er sgu da mig, der er musikeren i det her sørgelige selskab.

Hvilket Armstrong giver Leo ret i og temmelig usædvanligt bruger som anledning til at forlade den gamle traver ved at rose Leo som musiker. Hvorefter han tager fat på at holde foredrag om behovet for og planerne om at opbygge et jazzsted som i de gode gamle dage. Med Leo og hans musikere som husorkester og de nye amerikanere som gæstesolister. Og Therns malerier på væggene. Og Tender som bestyrer. Hvorefter de alle slingrer med fuld fart ud ad en alkoholvædet tangent.

Irene er faldet i søvn op ad væggen og Armstrongs brede skulder. Hvilket sikkert forklarer, hvorfor Armstrong ikke lige i aften tildelte hende en aktie i det nye, gamle jazzsted.

Den begyndende støvregn lægger sig på selskabet på fortovet foran Byens Cafe. Vinden har lagt sig. Thern plejer ikke at være med så langt. Tender tørrer bordene af derinde i det nu koldt oplyste lokale. Irene er blevet rusket til live og står halvt ude på vejen som en forpjusket gråspurveunge, mens Armstrong og Leo brokker sig over Tenders ufine måde at behandle dem på og drøfter forskellige scenarier for nattens videre forløb. Mutter Krog lige om hjørnet? Kontoret? Eller Nattens Ufine? Den korteste afstand bliver hurtigt valgt som den bestemmende faktor. Altså Mutter Krog. Armstrong lægger sin arm om Therns skulder.

– Du tager med, ikke?

– Må hellere se at komme hjemad.

– Arh, hva’?

Armstrong er et halvt hoved højere end Thern og vejer vel i hvert fald det dobbelte. Laurel and Hardy bliver de nogle gange kaldt, har Thern hørt.

Thern nikker farvel til de tre, som begiver sig på vej mod Mutter Krog. Irene er sikkert placeret mellem de to mænd. Så sætter han selv i gang. Ærgrer sig over, at han ikke gik tidligere. Må forsøge at finde den rytme.

2

Badet er hurtigt overstået: Finde den rette temperatur for vandet. Første omgang shampoo i håret. Skylle ud med det samme. Ny omgang shampoo i håret. Hele tiden være i bevægelse. Så træde et skridt væk fra det interimistisk ophængte og tilkalkede bruserhoveds stikkende vandstråler, så godt som det nu lader sig gøre uden at komme i berøring med den kolde, flisebelagte væg – det er et lille rum – sæbe sig ind, samme rytme som altid, skylle håret, så kroppen og så evakuere.

Han tørrer sig på vej fra det lille, kombinerede toilet og badeværelse til soveværelset, hvor han hænger det fugtige håndklæde over sengegavlen i samme bevægelse, som han tager underbukserne øverst fra bunken, han lagde på sengen, før han gik i bad. Tøjet fra i går ligger i bunken på gulvet, som rengøringsdamen tager med i dag. Eller i morgen, det husker han ikke. Det er Armstrong, der i sin tid har sørget for, at hun kommer. Hun kommer to gange om ugen, gør rent, tager det beskidte tøj med sig og afleverer det rene, som hun lægger på plads i hans skab. Når hun har gjort rent, køber hun ind, så han altid har det nødvendige.

Han træder ind i køkkenet, mens han trækker den jordfarvede striktrøje med malepletter over hovedet, kan mærke stivheden i sine skulderled og i ryggen. Fylder vand på elkedlen og tager en keramikskål fra skabet, hvor han også finder det sædvanlige morgenmadsprodukt, som han for de små ti år siden med lettelse kunne konstatere også føres her i landet. Da han har hældt mælk over de sukrede, ristede majsflager, har taget en ske fra skuffen og placeret det hele på det lille klapbord af fyrretræ, som hænger på væggen, koger vandet stadig ikke. Han går ud i gangen, hvor han lidt stift bøjer sig ned og tager fat i arbejdsskoene, et par udslidte kondisko, der stammer helt tilbage fra tiden i NY. Tilbage i køkkenet, hvor han sætter sig på den eneste stol og tager skoene på. Mens han snører skoene, begynder vandets velkendte småbrusen, som langsomt udvikler sig til en overdøvende susen og boblen, hvis crescendo markeres og afbrydes af elkedlens klik.

Halvanden teskefuld NesCafe Guld præcist. Dette helt uundværlige produkt, der kan spores tilbage til 1930’erne, hvor kaffeguruen Max Morgenthaier på foranledning af den brasilianske regerings ønske om at lave en velsmagende kaffe, der blot skulle tilsættes vand, burede sig inde i syv år i sit laboratorium og kom ud med, ja, NesCafe. Denne livgivende drik, der under den anden store krig blev den amerikanske hærs foretrukne og derefter fortsatte sin velfortjente udbredelse verden over.

Han fordeler det brune pulver i koppen med cirkelbevægelser. Så vandet. Han hælder det hurtigt ned over pulveret. Står derefter og betragter, hvordan de små korn opløses for derefter at bruse en anelse op på vandoverfladen i en lysere, tobaksbrun nuance. Han ved præcist hvilket blandingsforhold af rød umbra og brændt okker, der skal til for at frembringe denne farve på et lærred.

Han står og betragter. Bevæger sig for første gang ikke, siden han stod op. Og simpelthen fordi netop dette, frembringelsen af hans instant coffee, er en værdig handling i sig selv, en operation som fuldt ud optager hans tanker helt ud i deres subliminale afkroge.

Så snart bruset er aftaget og væsken blevet afgrundsdybsort, åbner han køleskabet, hvor han igen tager mælken. Han kapper den elfenbenshvide stråle med en snap bevægelse og stiller mælken i køleskabet igen, hvorefter han vender tilbage, rører i koppen med teskeen, holder øje med at farven er den korrekte, hvorefter han tager skålen og skeen fra bordet og begynder at skovle, mens han går frem og tilbage i det aflange køkken kun afbrudt af enkelte kaffestop.

Der er mange timer til solen står op, og Thern er endnu en gang på vej i raskt trav. Han passerer den mennesketomme vej, hvor Irenes herskabelige lejlighed ligger. Det var noget med en fjern kontakt og trykken på de rigtige knapper, som i sin tid skaffede hende stedet. ‘Hvis du vidste, hvor langt ens erhverv som journalist kan føre i forskellige henseender’, fortalte hun engang Thern. ‘Vi er tikkende bomber, som folk gør bedst i at behandle ordentligt. Retfærdighedsoprettende, autonome missiler. Og hvis vi i vores egen selvforståelse bliver krænket blot den mindste smule, så aktiverer selv den mest forsumpede lokalsprøjtereporter hele apparatet. Så skal du fandeme se kritisk journalistik for fuld udblæsning.’

Irene selv er langt fra en tilfældig journalist på en lokalavis, og hvis Thern – også efter skriverierne i sin tid i new-yorker-aviserne om hans graffitiudtalelse – havde tvivlet på, at en enkelt journalist kunne ændre på verdens gang, godt nok i en anden sammenhæng – så fik han syn for sagn, da han så, hvilken indflydelse Irenes tosiders artikel om ham selv i landets største avis, Den Ny Dagposten, fik, lige da han var kommet tilbage til landet.

Irenes lejlighed ligger ikke langt fra galleriet, der ligger et stenkast fra Therns lejlighed, som på sin side er placeret midt imellem atelieret og galleriet. Med andre ord temmelig centralt alt sammen. Thern bevæger sig sjældent uden for den indre by. Byens Cafe ligger stort set midt i det hele, som om dens placering var et resultat af en funktion, som minimerede summen af afstandene fra de vigtigste aktionærers tilholdssteder.

Thern afstemmer benenes rytme og armenes modsatrettede pendulsving.

Irene skrev sin artikel kun et par uger efter, at han var vendt tilbage til landet. Selvfølgelig på Armstrongs foranledning. Hvor hun egentlig havde sine informationer fra, vidste han ikke. De fleste kom i hvert fald ikke fra interviewet. Han havde ikke selv læst den, da den blev trykt. Han læste den først noget senere og så i små bidder: Armstrong havde hængt den op i galleriet, og Thern kunne ikke undgå at se den. Så for hver gang han gik forbi den væg, hvor den hang, faldt hans øjne uundgåeligt over en ny sætning eller nyt afsnit. På den måde stykkede han – godt nok noget mod sin vilje – hele artiklen sammen i løbet af et stykke tid.

Irene havde omtalt ham som en af landets hidtil største, men også oversete, malere. Men at sådan forholdt det sig bestemt ikke på den anden side af Atlanten, hvor han havde boet det meste af sit aktive kunstnerliv. Her henviste hun til den på det tidspunkt aktuelle omtale i new-yorkeraviserne. Hun gennemgik vist ret nøje graffitidisputten mellem ham og borgmesteren, hvor Thern i hvert fald i begyndelsen blev omtalt som the respected painter, som havde sat sig op imod borgmesterens zero-tolerance-politik på graffitiområdet. (Rent faktisk beroede det hele på et tilfælde, og han udtalte sig kun en lille håndfuld gange, hvor han mere og mere usikkert fremstammede stort set de samme ord. Baggrunden var, at han, i det eneste tilbageværende af de gallerier, som stadig forsøgte at sælge hans billeder, havde overhørt en ophidset samtale mellem to mænd om borgmesterens indsats mod graffiti. Det var første gang, han overhovedet havde hørt om det, og hvorfor han egentlig blandede sig, kunne han ikke senere finde forklaringen på. I det forsvindende omfang han havde forsøgt. Som et andet medium havde han imidlertid i galleriet kunnet høre sig selv fremføre en anden og fjern mands ord, nemlig at ‘man da heldigvis stadig rundt omkring i bybilledet, på væggene i pissoirerne, på døde cementmure og hård asfalt kunne se, hvordan børnene med kridt, tusch og maling velsignede verden med deres frie og spontane udtryk. Desværre var det kun sådanne steder,’ sagde han. ‘For arkitekturen og folkekunsten burde gå hånd i hånd, eksperimentet være altomfattende, hvis folks bevidsthed skulle ændres.’ Den ene af de diskuterende mænd viste sig at være journalist, og historien, der begyndte som en kuriøs notits, rullede derfra.) Irene havde derefter beskrevet, hvordan det, hun betegnede som en genopstanden McCarthy’sk heksejagt på Thern, var blevet sat i gang. Thern blev blandt mange andre af borgmesteren kaldt en kommunist, og de grupper, som i begyndelsen hurtigt havde samlet sig om Thern, blandt andre, og måske ikke så overraskende, graffitimalerne, kunne pludselig ikke finde ud af, hvilket ben de skulle stå på.

Irene konkluderede overbevisende, at her var en kunstner, oven i købet en internationalt anerkendt af slagsen, som stadig troede på andet end bare sig selv. Og som ville kæmpe for det. En modig mand, som meget tidligt i sin karriere – ja faktisk så tidligt, at han var forblevet helt ukendt i fædrelandet – havde forladt den hjemlige andedam for at søge udfordringen udenlands. Therns graffitiudtalelse brugte hun desuden som indgang til at fortælle om hans kortvarige, men ‘afgørende’ kontakt til kunstnergruppen Malerne som ganske ung. Som eksempel brugte hun det maleri, som uden Therns vidende i eftertiden åbenbart var blevet symbolet på gruppen Malernes provokerende opgør med en anden retning, Den Rene Linie. Det maleri af et af Den Rene Linies store navne og så oven i købet en landsmand, som Thern sammen med nogle af Malerne i sin tid havde malet over og signeret. Hun fortalte om, hvordan han med rødder i Malerne og senere kontakt og inspiration fra de amerikanske spontane kunstnere (igen: hvor hun så end havde det fra?) havde udviklet sig til en særegen, international kunstner med sin helt egen stil. Denne sidste formulering måtte hun have fundet i en omtalerne af ham i en amerikansk avis (som igen måtte stamme fra new-yorker-galleriets katalog) i forbindelse med graffitisagens begyndelse. Som eksempel brugte hun her, at Thern, endog lang tid før sit hjemlands samtidige kunstnere fik kendskab til muligheden, konsekvent var begyndt at male med de vandbaserede akrylfarver i stedet for olie, en tydelig inspiration fra en af de store amerikanske popkunstnere, skrev hun.

Thern har fundet rytmen. Kan mærke sit hjerte arbejde og høre sit åndedræt som en tung rytme, der kører sikkert men på tværs af benene og armenes. Der opstår sløvende musik i den arbejdende krop, og fortovsfliser og forretningsfacader glider langsomt forbi.

Han bestiger trapperne op til fjerde i et sikkert tempo og låser sig ind i sin atelierlejlighed. Hænger trenchcoaten på venstre knage i entreen, går igennem lejlighedens eneste rum, atelieret, og ud i køkkenet, hvor han sætter vand over til dagens anden kop instant. Mens han venter på, at vandet skal koge, går han ind i atelieret. Kaster et hurtigt blik på gårsdagens produktion. Hører elkedlens buldren og går igen ud i køkkenet.

Op ad formiddagen ringer telefonen. Det er en journalist fra den nationale radios kulturredaktion. Om han vil interviewes til ‘Skoussens passiar’, et program, som skal sendes dagen før udstillingen åbner? Én times rolig snak frem og tilbage. Om han kender programmet? Tilbagelænet og dyb journalistik, forklarer hun. Helt i tråd med navnet på programmet, altså. Thern takker for indbydelsen, men nej tak. Han er ikke den talende type, siger han. Det skal hun nok bløde op for, svarer hun. Men han har ikke rigtigt noget at sige, uddyber han. Men, der er masser at tale om, siger hun. Der er mange, som er interesseret i at høre om kunstneren bag værket. Der er mange, som er interesseret i Thern, kan hun fortælle. Og emnerne afklarer de selvfølgelig på forhånd. Såsom, spørger Thern. Blandt andet om tiden i USA. Hvorfor USA? Blandt andet om historien i billederne. Historien bag billederne. Therns syn på kunst i det hele taget. Kunsten i dag, specielt da. Spiller kunsten i det hele taget en rolle mere, ud over den rent dekorative, forstås? Hvorfor er de fleste andre kunstnere så navlebeskuende og ikke samfundsorienterede og samfundskritiske. Og den tiltagende diskussion blandt kunstkritikere om Therns værker. Ork, der er masser, siger hun. Men det er præcis hans pointe, siger han: Han har ikke noget at sige om disse ting. Det er bestemt ikke modvilje, forsikrer han. Hun forstår, fortæller hun: Han udtrykker sig igennem sine billeder? Det er netop, hvad hun vil tale med ham om, siger hun og lader ham forstå, at hun selvfølgelig tilhører den fløj af kritikere, som tillægger Therns værker stor kunstnerisk værdi.

Thern kan ikke slippe ud af hendes greb, så de aftaler at mødes dagen før udstillingen, samme dag som programmet skal sendes. Længere kan han ikke trække den. Hun vil komme til hans atelier. For at gribe stemningen og gøre den til udgangspunkt for deres snak. Hendes navn igen, spørger han undskyldende. Aysen Skoussen. ‘Skoussens passiar’, ikke.

Han tænker ikke, når han maler. Han tænker ikke før, og han tænker ikke efter. Dét ved han og ikke så meget mere. Han overvejer heller ikke, hvorfor det forholder sig sådan. Så hvad skal han fortælle alle disse formentlig velmenende journalister?

Han tænker på parolen, som han og Leo S. jævnligt gentager for hinanden, nemlig at kunst er meningen med livet. Har han produceret meget, har han levet meget.

Hvad angår den åbenbart tiltagende diskussion imellem kunstkritikere om hans værker, så kender han ikke meget til den. Han har hørt Armstrong hidse sig op et par gange efter en baggrundsartikel, en radioudsendelse eller lignende. Noget med, at hans kunst ingenting vil andet end at behage det købestærke publikum. At det udgiver sig for at være kontroversielt og samfundskritisk men faktisk er det modsatte. Thern har ikke helt sat sig ind i argumentationen. Men altså, at netop det faktum, at hans billeder er kendt som værende kontroversiel kunst uden i disse kritikeres øjne at være det, har gjort ham til en af borgerskabets foretrukne kunstnere. Efter disse kritikeres mening betyder det nemlig, at den rige direktørfrue kan indrette sit og den fraværende mands hjem med såkaldt kontroversiel kunst, som i virkeligheden ikke bidrager med andet end pæne farvekombinationer, der i øvrigt går fantastisk i spænd med sofaens nye betræk, de pastelfarvede puder samt blomsterbuketternes harmløshed. Så vidt Thern forstår, svarer hans forsvarere, at de langt hen ad vejen kan følge argumentationen, men at de til gengæld er lodret uenige i den endelige konklusion. Hans billeder er tomme, siger de. De viser ingen udvikling, når man ser dem i sammenhæng, og det enkelte billede bevæger sig heller ikke. Hvilket netop er pointen, siger de. Man skal nemlig tage i betragtning, hvor han kommer fra (Malerne), og hvilke idealer, som ligger i dette. Det, Thern maler, siger de, er den vestlige verdens hulhed. Og det gør han så godt, at folk lader sig narre. Hans forsvareres afgørende argument er Therns egen historie (som Irene skrev den): Se bare på den, og sig så endnu en gang, at denne mands kunst er tom og behagesyg, siger de. Thern kan huske en enkelt sætning fra en artikel, som Armstrong stolt læste op af en dag i galleriet, en artikel der netop forsvarede Thern: ‘Ja, muren er faldet – og tillykke med det – men gør Dem selv den tjeneste at opleve denne internationale kunstners værker og se så med Deres egne øjne, hvor ufrit og nydelig tomt her er blevet.’

3

Blev du ringet op af hende Skoussen, spørger Armstrong på stampladsen på Byens Cafe, da han går i gang med det sidste af sine fem højtbelagte smørrebrød, en dyrlægens natmad.

Dyrlægens natmad er den eneste slags smørrebrød, hvor Armstrong ikke tager pålægget af, placerer det på sin tallerken, skraber brødet for smør, placerer smørklumpen på siden af tallerkenen og lægger pålægget på igen.

– Jo.

Det er det første, de siger, siden de fik deres smørrebrød, Armstrong sin halve fad og Thern sin ice-tea.

– Og fik I lavet en aftale?

– Ja. Vi lavede en aftale.

– Godt.

– Der var faktisk en enkelt ting, jeg gerne ville drøfte, siger Armstrong, da de skal til at rejse sig. – Hende kvinden. Det kan da give lidt variation, kunstnerisk udfordring. Den her opgave kunne få dig til at tænke på noget andet. Det ville sgu være sundt for os alle sammen. Og billedet kommer jo aldrig til at hænge i hverken galleriet, på en udstilling eller noget.

– Jeg vil hellere bruge tiden på at male de sidste billeder til udstillingen.

– Spild af tid, kunstner. Vi har sgu malerier nok. Overvej det nu lige. Om ikke andet så for min skyld, ikke.

Armstrong rejser sig og tager en lukket A5-konvolut frem fra sin frakkelomme. Han kaster den hen på bordet foran Thern.

– Der er fotografiet. Du kan i det mindste kigge på det. Det sker der jo ikke noget ved.

Konvolutten ligger ubehageligt i Therns højre hånd, da han sammen med Armstrong forlader Byens Cafe. Thern skal give et telefoninterview i galleriet, hvilket han havde glemt alt om. Eller også har Armstrong ikke fortalt ham det før nu. Big difference. Bare han hurtigst muligt kommer tilbage til malerierne.

– Er det første gang, du ser billeder fra alle dine perioder i en sammenhæng, spørger den kvindelige journalist i telefonen.

Armstrong har sat medhør på telefonen, så den forvrængede lyd af hendes stemme fylder baglokalet i galleriet. Kontoret, som Armstrong kalder det. Thern ser på Armstrong. Han nikker.

– Ja.

– Kan du beskrive udviklingen?

– Øh, siger Thern og ser på Armstrong.

– Stadig udgangspunkt i det spontane udtryk, hvisker Armstrong. – Renere, nu. Fra det indre til det ydre.

– Jo, altså, siger Thern. – Man kan stadig se, at der bliver taget udgangspunkt i det spontane udtryk.

Armstrong blinker til ham.

– Men udtrykket er blevet renere.

– Fra det indre til det ydre, hvisker Armstrong.

– Er gået fra det indre til det ydre.

– Det ydre?

– En afspejling af samfundet.

– En afspejling af samfundet, siger Thern. – Men … jeg forholder mig ikke så meget til det. Jeg er ikke god til at sætte ord på.

Thern ser på Armstrong, som nikker: Det er o.k.

– Hvordan forholder du dig til dine kritikere. Dem, der mener, at du, ja hvad er det de siger, at du nærmest er gået i stå?

Armstrong ryster irriteret på hovedet og slår i luften med den ene hånd som en doven elefant, der vifter en nærgående flue væk med sit øre.

– Dem forholder jeg mig ikke til.

Armstrong ombestemmer sig og hvisker:

– Vi håber, at de kommer for at se udstillingen.

Thern rynker på sine bryn. Armstrong nikker insisterende.

– Vi håber, at de vil komme for at se udstillingen.

– Vi?

– Jeg håber, at de vil komme.

Der opstår en pause. Thern vrider sig i den hårde stol, som står på den modsatte side af skrivebordet i forhold til Armstrongs antikke skrivebordsstol. Armstrong forsøger tydeligvis at sidde så stille som muligt, så hans stol ikke knirker, som den plejer.

– Hvorfor valgte du at komme hjem til det land, hvor du var forblevet nærmest ukendt på trods af din succes i udlandet, spørger kvinden.

– Alderen. Søge tilbage til sine rødder.

– Det kommer nok med alderen. Lysten til at søge tilbage til sine rødder.

– Hvor meget spillede den offentlige debat i New York ind på din beslutning?

Armstrong trækker sine store skuldre op til ørerne og vender det inderste af sine bjørnepoter mod loftet. Mimer et ligegyldigt grin.

– Alting skal vel have en årsag, siger Thern og forsøger sig med en mislykket klukken.

– O.k. Tak skal du have, siger kvinden. – Det var vist alt, jeg havde brug for.

– Skide godt, siger Armstrong, som har lagt telefonrøret på for Thern og har rejst sig.

Han dunker Thern i ryggen, så godt som han nu kan ved at læne sig ind over skrivebordet.

– Sådan, kunstner.

Thern er lettet over, at det allerede er overstået.

– Tak for hjælpen, siger Thern. – Hang det sammen?

– Ja, ja, for fanden da. Jeg havde jo også talt med hende inden, ikke. Og ringer lige til hende. Bare så vi får det hele på plads. Godt gået, kunstner.

Thern rejser sig. Må tilbage til atelieret.

– Husk den her, siger Armstrong og tager konvolutten, som Thern har lagt på bordet. – Se, om du ikke kan få noget godt ud af det.

Thern tøver et øjeblik og tager så konvolutten.

– Jeg får et bud til at komme med materialerne.

Thern nikker.

Én gade før atelieret går han hen til en skraldespand. Står et øjeblik og ser ned på en krøllet avis og en ketchups- og sennepssnasket pølsetallerken af pap. Ombestemmer sig og putter konvolutten i sin inderlomme. Foretager et par rejehop for at finde rytmen.

Thern er gået i gang med at male. Det kører imidlertid ikke. Måske skulle han forsøge sig med nogle skitser. Eller spænde nogle lærreder op af det sidste materiale, han har liggende.

Han tager en skitseblok fra gulvet og et stykke kul fra rodekrukken. Går rundt i små cirkler og lader hånden svæve af sig selv. Men hver gang han passerer vinduet, distraheres han. Hver gang falder hans øjne på den uåbnede konvolut, som han har lagt i vindueskarmen. Han lægger blokken og kullet fra sig på gulvet og tager konvolutten, som han går ud og lægger på køkkenbordet.

Et portræt. Det er ikke noget han gør det i. Han har aldrig gjort det før, så resultatet vil, uanset hvad, blive dårligt. En kuldegysning fryser ham imidlertid fast i hans bevægelse, da han løfter benet for at træde over dørtrinnet fra køkkenet til atelieret. Det slår ham i et hvidt lysglimt: Én eneste gang har han malet et portræt. Et helt sikkert nu forsvundet privat maleri af sin fireårige Anne til datterens mor.

Han tvinger kroppen videre og træder ind i atelieret, hvor han fortsætter sin bevægelse. Samler skitseblokken og kullet op fra gulvet og begynder at gå.

Han vandrer rundt i cirkler, men distraheres stadig. Nu for hver gang han går forbi døren til køkkenet. Åbningen i væggen virker som et sort hul, der fikserer hans hånds bevægelser og hæmmer hans tegning. Han sætter farten op.

4

– Sæt den på, Tender, siger Leo, som vifter stolt med et eksemplar af My Funny Valentine – Miles Davis in Concert. – Så skal I høre, hvad jeg taler om.

– Senere, måske.

– Kom nu, mand.

Tender tager cd’en og går om bag bardisken, hvor han lægger den øverst i en bunke af cd’er.

– Jeg går ud fra, at den er min? Og takker mange gange.

– Øh-jo, selvfølgelig, mand. Den er din. Det har jeg jo lovet dig. Din til evigt eje. Men så skal du sgu også spille den, Tender. Stella By Starlight. Skæring fem.

– Ja, ja, siger Tender og sætter sig ved bordet igen.

– Vi hører den senere, siger Irene, som har holdt sig nogenlunde ædru indtil videre og desuden har sat sig ubehagelig tæt op ad Thern.

Thern ser på sit ur. Det er ved at være tid til at bestille aftenens anden Bud. Rytmen er tilbage. Der er ikke noget dér.

– Hvordan går det med portrættet, spørger Armstrong.

Thern ser spørgende på ham, mens han forsøger at fjerne Irenes hånd fra sit lår, uden dog at gøre det alt for hårdt.

– Hvordan går det med det, gentager han.

– Materialerne er ikke kommet endnu, siger Thern.

– Årh, for helvede. Det er sgu typisk. Jeg rykker for det i morgen.

Thern nikker.

– Ser du, jeg har faktisk lovet hende, at du vil male det hurtigt. Med olie, det var vigtigt for hende. Og jeg skal sgu nok sørge for, at tuberne kommer i morgen, og hvad du ellers har brug for, ikke.

– Du accepterede opgaven?

– Ja, ja.

– Jamen …

Armstrong rusker ham i nakkemusklen.

– Tender, en Bud til kunstneren. Lidt tjept, ikke. Han er sgu ved at dø af tørst.

Helt usædvanligt for Tender rejser han sig næsten med det samme. Leo S. rejser sig også. Følger efter Tender om bag bardisken.

– Nu skal vi sgu høre den, siger Leo S.

– Faktisk er Kent, min søn …, siger Irene.

– Ja. Kent, din søn, ham har vi sgu hørt om, siger Armstrong.

– … Kent er også vild med Miles Davis.

– Fornuftig dreng, siger Leo S.

– Mand, ikke dreng. Han er en voksen mand. Og han har klaret sig godt. Han er lige avanceret, har sin smukke Tea og deres dejlige børn, Ludvig og Maria.

– Ja, ja, sådan skulle det heller ikke forstås, siger Armstrong og lægger sin store hånd over Irenes.

– I skulle altså møde ham. Det er en stor glæde, når det går ens børn godt. Forstår I ikke det?

– Jo, jo, siger Thern og tager en tår af sin Bud.

– Træmænd. Har ingen af jer børn? Nogen, vi ikke har hørt om. Leo?

Leo S. vender sig mod bordet med cd’en i hånden. Ryster på hovedet.

– Tender?

Tender stirrer forbavset på hende.

– Så er det sgu klart, I ikke forstår det. At I ikke forstår en skid. I mangler noget, ved I det?

– Mangler vi noget, spørger Armstrong publikum.

– Jeg mangler sgu ikke noget, siger Leo. – Så ro nu. Nu skal I høre det her.

Leo har lagt cd’en i afspilleren og stiller sig ud midt på gulvet.