Ellen Duurloo

Skatten hæves

Tegninger af kaj olsen

Lindhardt og Ringhof

Skatten hæves

Copyright © 1936, 2017 Ellen Duurloo og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711476093

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

„Ja, nu staar de altsaa der,“ sagde Hume.

Han og Fergusson stod sammen inde i en af de store Lader, hvor der var stablet en Mængde svære Kasser sammen.

„Mærkeligt er det,“ fortsatte han, „at vi nu snart skal til det. Naar næste Ladning kommer, maa man vel snart kunne sige, at vi er fuldt udrustede til at begynde paa det Stykke Arbejde.“

„Nej,“ svarede Fergusson, „det bliver vel nok endnu lidt for tidligt. Det kan ikke nytte at gaa i Gang med noget som helst, før vi er fuldt udrustede, har Ammunition nok, Boremaskiner og de Ting, som skal til for at anlægge den lille elektriske Kraftstation ved den graa Klippe. Det, jeg for min Part er mest ængstelig for, er det, at nogen af de unge ikke kan nære sig og vente til alting er rede.“

„Ja, den Dyd Taalmodighed heører jo ikke netop Ungdommen til,“ svarede Hume, men vi er dog alle sammen klare over, at før efter Høsten vil det være umuligt for os at faa anden Sending herop. Godt var det, at vi ikke fik det Banklaan i Para, men hvis vi ikke vil være helt i Hænderne paa fremmede Pengemænd, saa maa vi jo selv kunne skyde ikke saa lidt af Kapitalen til; denne Høst kan give os meget, og saa…“

„Dan!“

Hume vendte sig om, det var hans Kone, der stod i Ladeporten og kaldte paa ham.

„Dan, jeg vilde gerne bede dig….“ men afbrød saa sig selv, „hvad er det, I staar der og ser paa? I vil da ikke allerede….?“

„Nej, det er jo netop det, Fergusson og jeg staar og snakker om, dette her er bare Begyndelsen. To Gange maa vi nok høste og sende vore Produkter til Acconado, før vi har saa mange Penge, at vi kan faa alt, hvad vi skal bruge. Her er hverken Vaaben eller Ammunition nok. Vi har ikke Boremaskiner og heller ikke Materiale til Kraftstationen, som vi skal bygge ved den graa Klippe. Vi mangler ogsaa Folk, der forstaar sig paa Bygningen, men de kommer herop sammen med Materialet. Det er rigtigt nok, hvad Fergusson bliver ved med at hævde: det værste, vi kan gøre, er at overile os.“

Ann Hume sukkede, hun saa paa Kasserne, lagde Haanden paa een af dem og rystede paa Hovedet.

„Hvad var det ellers, du vilde mig, Ann?“ spurgte hendes Mand.

„Aah, det var saamænd ikke noget af større Vigtighed, jeg vilde bare bede dig hjælpe mig med at løfte en Balje med Vasketøj, men det haster ikke.“

Hun blev stadig staaende stiv og ubevægelig og stirrede paa Kasserne med et underligt trist Udtryk i Ansigtet, saa vendte hun sig om paa Hælen og vinkede ad de to Mænd.

„Dan, Fergusson, kom begge to,“ sagde hun. Mændene saa forbavsede paa hinanden, men fulgte efter hende ud ad Laden og omkring endnu et Hushjørne. Derfra hvor de nu stod, havde de et udmærket Overblik over hele Nybygden, over alle Bygningerne, som laa nymalede og velholdte, og alle Marker og Plantager, som var ved at modnes til Høsten.

„Se, Dan! Se, Fergusson!“ sagde Ann Hume og pegede ud over hele den yppige Herlighed.

„Ja, her er dejligt, og det staar godt alt sammen,“ svarede hendes Mand og saa lidt forbavset paa hende. „Men det ved vi jo, Ann! Det er det, vi sætter vores Lid til. Vi har haft det godt i de Aar, vi har levet her i Izzara; vi har allerede nogen Kapital, den og saa Banklaanet er sat i de Redskaber, Vaaben og Maskiner, vi skal have herop! Og saa de Penge, som Høsten her og den næste Høst vil bringe os. Naar det er overstaaet, med andre Ord om en ca. 9 Maaneder, saa kan vi tage fat paa at hæve den Skat, som skjuler sig i den graa Klippe.“

Ann Hume sukkede igen, saa rystede hun paa Hovedet.

„Dan,“ sagde hun, „se dog en Gang til paa alt det der! Paa de frodige Marker, paa vore gode Huse, tænk dog endnu en Gang paa, hvor godt vi alle har det! Er her ikke nok til os alle? Mere end nok?

Tror du, Dan, eller du, Fergusson, at vi bliver lykkeligere, hvis vi hæver Skatten i den graa Klippe? Jeg er ikke overtroisk, Dan, det ved du da! Men jeg har nu alligevel en Fornemmelse af, at der hviler en Forbandelse over den graa Klippe og dens Skat.

Da vi i sin Tid kom herop, sagde Cellin, at Sølvet i den graa Klippe bragte Ulykke. Jeg bliver ved med at tro, at det gør det!

Jeg er bange, Dan!

Jeg følte Angst, da de kom herop med denne første Ladning! De Dage, Folkene var her, fik jeg ikke rigtig Tid til at tænke over det. Men nu er de borte, og nu kommer det over mig som saadan en mærkelig Uro.

Før, da jeg gik herover for at bede dig hjælpe mig med at løfte den Balje, faldt mit Blik ud over Markerne. Jeg saa vores to Drenge gaa dernede og arbejde, og jeg hørte Mary synge ovre i sit Køkken. Og i det samme kom jeg i Tanker om, hvor hendes Mor, der jo næsten var paa Sindssygens Rand, da vi kom herop, igen er blomstret op; hun er næsten blevet en ung Kone igen … ja, saa tænkte jeg:

Gud give, de vilde lade det Forehavende med den graa Klippe være. Her lever vi fredeligt og godt og har vort gode Udkomme, er lykkelige og glade; hvad skal det til med den Skat? Kan vi mere end spise os mætte? Kan vi mere end glæde os over Livet, mens vi har det?“ Ann Hume skjulte Ansigtet i Hænderne og brast i Graad.

Hendes Mand lagde Armen om hendes Skulder og trykkede hende let ind til sig.

„Saa, saa, Ann, du er jo nervøs! Du har ogsaa for meget at gøre, mon vi ikke skulde se at faa en Indianerpige op fra Acconado til at hjælpe dig?“

„Nej, Dan, det er slet ikke det, slet ikke. Jeg har ikke mere Arbejde end de andre Koner, hvorfor skulde jeg dog pludselig have Tjenestepige, naar ingen af de andre har. Lad os dog ikke begynde paa den Slags Narrestreger.“ Hun græd nu voldsomt.

„Saa, saa, Ann, nu maa du ikke hidse dig op. Det er Varmen, som gør dig nervøs og ængstelig. Det har jo været usædvanlig hedt de sidste Par Dage.“

„Ja, og ikke en Vind har rørt sig,“ føjede Fergusson til. „Vi plejer jo altid at have en lille Brise heroppe. Du kan nok forstaa, Mrs Hume, at en Chance som den med Sølvet og Smaragderne kan en Flok fortagsomme Mænd simpelt hen ikke lade ligge.“

Ann Hume sukkede igen, tørrede sine Øjne og nikkede saa resigneret.

„Naturligvis, jeg forstaar det godt — set med jeres Øjne! Men set med mine, saa er Livet her og det, det bringer os, mere end nok for os.“

„Dine Børn og dine Børnebørn kan blive rige,“ forsøgte hendes Mand i en spøgende Tone.

Men hun sagde fast:

„Jeg tror ikke, at det bliver den Rigdom, som bringer størst Lykke; vi er Farmere, og vore Fædre og Bedstefædre var det før os, skulde det saa ikke ogsaa være godt nok for vore Børn og Børnebørn. Men jeg forstaar jo nok, at der ikke er andre end mig, som tænker saadan her.

Kom saa, Dan, hvis du vil være rar at hjælpe mig…“

Mens denne Samtale fandt Sted oppe mellem Husene, gik Jackie og Tom og arbejdede i Marken ved Overrislingskanalerne.

„Du, Tom,“ sagde Jackie, „tror du virkelig, vi er nødt til at vente med at gaa løs paa den graa Klippe endnu et halvt Aar?“

„Ja, mindst, Fergusson siger nærmere 9 Maaneder, og jeg tror, det er rigtigt.“

„Jeg kan nu altsaa næsten ikke vente,“ sukkede Jackie.

„Naar man bliver ældre, faar man mere Taalmodighed!“ Tom tørrede sig sindigt over Panden. Jackie skævede hen til ham og smilede lidt. Svært saa Tom var blevet værdig paa det sidste, det var siden Mary havde faaet den Dreng her for nogle Maaneder siden.

„Ja, du er svært alderstegen,“ drillede Jackie og grinede lidt flabet.

„Gammel eller ikke gammel,“ sagde Tom, „det er nu rigtigt, hvad Fergusson siger — og Fader og Collin med; vi maa vide ganske nøje, hvad vi gør, og være sikre paa, at vi er de stærkeste. Det skylder vi vore Kvinder og Børn.“

„Tja,“ sagde Jackie, „her er snart mange Børn. Chakitos og Kittys Tvillinger, din Dreng og Mc. Deens to Drenge. Browns Ruby og Muriel er jo snart ikke Børn mere — ikke Muriel i hvert Fald,“ føjede han til.

„Naa, hvad, fjorten Aar,“ sagde Tom.

„Var Mary maaske mere end godt sytten, da du giftede dig med hende,“ spurgte Jackie næsten arrigt.

Denne Gang blev det Toms Tur til at smile.

„Nej, men jeg var een og tyve, og du er ikke fyldt seksten!“

„Aah, hold Kæft!“ For det ud af Munden paa Jackie, han var spruttende rød og masede med en Sluse, „kan du ikke komme her og hjælpe mig, dit store Fæ!“

Tom grinede værdigt og godmodigt. Han havde iagttaget, at det for Tiden var Jackie og Muriel, som holdt af at sidde paa de store Stene ved Floden og se Solen gaa ned.

Han kommer sig nok, min lille Broder, tænkte Tom, men andet end en Dreng er han nu ligegodt ikke.

De var færdige med Arbejdet og stod nu og saa paa de smaa Overrislingskanaler.

„Det er svært, saa Vandet er sunket i Floden de sidste Dage,“ ytrede Tom. „Jeg har aldrig set saa lav Vandstand i den Tid, vi har været her.“

Jackie svarede ikke, hans Tanker drejede sig stadig om den graa Klippe, Sølvet og Smaragderne.

„Vi bliver rige,“ sagde han, „og saa….“

„Ja, det bliver vi,“ svarede Tom, „men kun, hvis vi vinder, kun hvis vi helt knuser det graa Folk.“

„Det fortjener ikke bedre,“ sagde Jackie.

„Nej, det gør det ikke! Du ved jo selv, hvordan det gik den Ekspedition, som startede for at undersøge Klippen, og som kom her forbi for et halvt Aar siden. Den havde en glimrende Udrustning; men de blev slaaet ihjel hver og een, inden de endnu havde naaet Klippen. Du var selv med til at begrave dem, ikke?“

„Jo, det er rigtigt nok,“ mumlede Jackie, mens de gik hjemover. „For Resten irriterede de Folk mig, hvad skulde de til den graa Klippe efter? Den er jo vores. Fergusson har Papirer paa det. Hvad skulde de rode i den graa Klippe efter?“

„Det var noget videnskabeligt,“ svarede Tom, „havde ikke noget som helst med vores Foretagende at gøre. Men de vidste jo i Rio om Klippen, og hvad der er fundet i den, og saa blev der startet en videnskabelig Ekspedition for at undersøge den. Du ved, at vi fraraadede dem det heroppefra, men inden vores Brev kom frem, var de allerede paa Vej. I øvrigt var det slet ikke deres Formaal at udnytte Klippen, de skulde bare udgranske den. Deres Undersøgelser kunde maaske ogsaa være kommet os til gode….“

„Puh, du Tom, er det ikke forfærdelig hedt i Dag,“ udbrød Jackie pludselig. „Og Solen bliver saa underlig sløret, bliver den ikke?“

Tom saa sig om.

„Jo,“ sagde han. „Der kommer Uvejr. Vi maa hellere skynde os hjem og sige til, saa de kan faa lukket og taget ind, hvad der ikke kan taale at blive vaadt.“

De satte Farten saa meget op, som den trykkende Lummerhede tillod det.

Et Øjeblik efter var alle travlt beskæftigede med at tage ind. Deres Mor, som lige havde faaet sit Vasketøj hængt op, hev det ned igen. Marys Dreng, som havde ligget og sovet i Skyggen af det store Træ midt paa Pladsen mellem Husene, blev bragt indendørs, og man lukkede Vinduer og Døre omhyggeligt; thi min vidste af dyrekøbt Erfaring, at en Tordenskylle kom pludseligt og voldsomt og var hurtigt forbi igen, men at den paa den anden Side havde en Styrke, saa det ikke var raadeligt at være ude i den.

„Saa kommer der Vand i Kanalerne,“ sagde Jackie til Tom, da de skiltes ved Husdøren. Tom skulde over til sit.

„Ja, heldigvis. Alting staar storartet,“ svarede Tom, „vi mangler bare Vand.“

Saa lukkede Jackie Døren efter sig.

I det samme brød det løs! Men det brød løs paa en Maade, som de aldrig havde oplevet før!

Hume stod henne ved Barometret, som hang paa Væggen, han bankede paa det og brummede saa forbavset:

„Aldrig har jeg set Magen; Kviksølvet falder og falder.“

I det samme lød en mærkeligt susende, fløjtende, brummende Lyd. Det var som om alting, ja, selv Huset, de sad i, pludseligt skælvede!

Saa var det over dem i et Brøl!

Det blev mørkt, næsten nattemørkt! En sugende, susende Buldren naaede deres Øren. Sand, Jord, Smaasten og Kviste slyngedes mod Ruderne.

Jackie for hen til et af Vinduerne og stirrede ud.

Ude over Plantningen saa han Cyklonen komme imod dem, som en stor, kulsort Tragt, hvis Spids fejede hen ad Jorden, og hvis brede øverste Aabning endte et Sted oppe i Himlen.

Ikke en Regndraabe faldt der.

Jackie gav uvilkaarligt et Rædselsgisp fra sig og mere faldt end traadte tilbage fra Vinduet.

Han naaede lige at se, at Hvirvelstormen greb om det store Træ midt paa Pladsen og rykkede det op med Rode, saa let som han selv trak en ubetydelig Ukrudtsplante mellem de friske Ananasskud op med to Fingre. Træet hvirvledes rundt højt oppe og faldt saa med et Brag mod et Hustag — Mc. Deen’s!

I et øredøvende Brøl for Cyklonen over Nybygden.

Jackie blev kastet til Gulvet og slog i Faldet Hovedet mod en Bordkant. Idet han mistede Bevidstheden og det sortnede for hans Øjne, fik han en rædselsslagen Fornemmelse af, at nu gik Verden under. Han følte det voldsomme Pres af Hvirvelstormen, der paa een Gang fyldte hele Stuen, hørte et øredøvende Brag af Møbler, som væltedes, og Glas, som splintredes. Det sidste han sansede, var, at han og hele Huset — ja den hele Verden — blev løftet op og ført bort.

Andet kapitel

Da Jackie igen slog Øjnene op, kunde han overhovedet ikke røre sig; for han laa klemt inde mellem et væltet Skab og noget oprevet Træværk.

Alting i Stuen var rodet sammen og væltet over Ende. Han laa længe og grublede over, hvad der kunde være hændt; men hans Hjerne arbejdede langsomt og trægt. Nu lagde han Hovedet lidt tilbage, saa langt han formaaede, og opdagede, at der intet Tag var paa Huset.

Og pludseligt stod det hele for ham!

Cyklonen! Verdens Undergang! En stivnende Rædsel greb ham! Hvad var der sket med de andre?

Fortvivlet arbejdede han for at slippe løs. Skabet Iaa hen over hans Ben. Blot de nu ikke var brækkede eller knuste. Han havde ingen Smerter i dem, men kunde heller ikke mærke dem. Han maatte ud af Klemmen paa en eller anden Maade.

„Far, Mor, Tom! Hvor er I henne alle sammen,“ skreg han! „Archie, Chakito!“

Der gik Panik i Jackie, han var i dette Øjeblik angst, dødsensangst, for at være den eneste overlevende.

En Tanke for gennem hans Hjerne.

Børnene, alle de smaa Børn, og deres Mødre! Hvad var der sket med dem? Chakito og Arckie, hvor var de!

Igen kaldte Jackie højt, skringrende, hans Stemme slog over.

Et Hallo svarede ham.

Han hørte nogen komme, ikke løbende, men masende sig frem; han hørte Træværk, der knustes, og Vand, der skvulpede op om den, der nærmede sig ham.

Jackie vendte Hovedet for at opdage, hvem det var, som kom hen til ham, men han kunde ingenting se. Paa alle Sider ragede Træværk, splintrede Møbler og knust Husgeraad op om ham.

„Hvor er du?“ hørte han en Stemme nærved raabe, „hvor er du?“ Det var Archies fuldtonende Bas.

„Her, Archie, jeg er klemt inde mellem en hel Masse — hvad er der dog sket?“

I det samme var Negeren henne hos ham. Det vil sige, Archies sorte Ansigt saa ned paa ham fra en vældig Dynge af alt muligt paa hans højre Side.

„Tror du, du er kommet noget til?“ spurgte Archie.

„Jeg ved det ikke, men jeg tror det ikke. Jeg har ikke ondt nogen Steder,“ svarede Jackie. „Men skynd dig at faa mig løs? Hvor er alle de andre henne.“

Archie svarede ikke, men begyndte at rydde Ruinhoben væk omkring Jackie; hans mægtige Muskelbundter arbejdede under den glatte, sorte Hud. Sveden randt ad ham.

„Aa, sikken Ulykke,“ hørte Jackie ham stønne under det voldsomme Arbejde, „sikken en Ulykke!“

„Er der nogen, der er….?“ Jachie havde nu faaet den ene Arm fri og hjalp Archie, saa godt han kunde, med at rydde til Side. Et Øjeblik efter kunde Negeren trække ham frem af Ruindyngen. Han var mør og forslaaet og stiv i alle Lemmer af den forvredne Stilling, han havde ligget i, men ellers hel og holden.

„Er der nogen, der er…. døde?“ spurgte Jackie igen. Nu stod han op paa Benene og saa lige ind i Archies Ansigt, der havde antaget en mærkelig graalig Tone.

„Ja, og nogen er meget saarede, slemt saarede, og alting er ødelagt, se selv,“ sagde Negeren med halvkvalt Stemme og pegede ud over Landskabet.

Først nu saa Jackie sig om.

Han stirrede, han greb for sig! Hvis ikke Archie med et rask Tag havde faaet fat i hans ene Skulder, vilde han være dejset om igen, saa overvældende og forfærdeligt var det Syn, han saa.

Var dette Izzara! Det blomstrende skønne Izzara, hans Hjem, som han i disse Aar var kommet til at elske!

Hvor var Ananasplantningerne, Majsmarkerne og Bananplantagen? Hvor var Husklyngen, som plejede at ligge her i Solen omkring den aabne Plads?

Hvor var dette dog et frygteligt Syn! Alt var revet op. Jorden var som gennempløjet af en Kæmpeplov — ja, helt ind i Urskoven havde Cyklonens Virkninger strakt sig og efterladt et Bælte af Kæmpetræer revet op med Rode og slynget hid og did. Og Oversvømmelse var der ogsaa sine Steder. Der, hvor de unge Kakaobuske var blevet plantet efter sidste Regntid, stod nu en stor Sø! Det maatte vel være Floden, som Stormen havde tvunget over sine Bredder.

„Archie, Archie,“ stønnede Jackie og greb fat i Negerens Arm. „Archie, det er frygteligt — alt er ødelagt — alt. Hvor er de andre henne. Far, Mor, Tom — og Chakito?“

Archie pegede.

„Derovre mod Øst, hvor Terrænet er noget højere! Vi var bange for, at der skulde komme Oversvømmelse igen, og derfor søgte vi Ly der. Jeg har nu gaaet og draget Folk frem af Ruinerne de sidste to Timer, mange er jo bevidstløse, saa de ikke selv kan kalde. Men jeg hørte din Stemme og styrtede herhen. Du har da heldigvis ikke lidt nogen Skade.“

„Jamen de andre?“

„Der er tre, der er dræbte. Mc. Deen, hans Kone og det ene af deres Børn; det var, da det store Træ blev slynget over mod deres Hus og knuste Taget. De tre var sammen i Køkkenet og blev dræbt paa Stedet. Den yngste laa i Vuggen, han har ingen Skade taget.“

„Og Far og Mor og de andre?“

„Ja, din Far har faaet en Arm brækket; din Mor er ikke kommet noget videre til — bare et Par Skrammer, og saa har hun faaet et Chok. Chakito er slemt medtaget; jeg er bange, hans Ryg har taget Skade, og saa er det rent galt med hans ene Ben. Tom har bare faaet en Bule i Panden og en Skramme paa den ene Kind. Mary og hendes lille er ikke kommet noget til.“

„Og alle de andre?“

„Ja, vi har ikke fundet dem alle sammen. Collin og hans Kone savner vi endnu, de andre har faaet Skrammer af større eller mindre Betydning — det er ikke det værste. Men vi ved jo ikke, om Collin og hans Kone er dræbte — saa bliver det fem. Det er frygteligt. Og Chakito, den stærke, smidige Chakito — saa maatte han hellere have lidt Mc.Deens Skæbne,“ sagde Archie alvorligt. „Chakito som Invalid, det er den frygteligste Tanke, som kan tænkes.“

„Vi maa hen til de andre,“ sagde Jackie og vilde til at krybe ned ad Ruinhoben, han stod paa, men mærkede paa een Gang, at hans Ben svigtede ham. Choket havde været for voldsomt, det svimlede for ham, han var ved at falde.

Archie greb ham i sine stærke Arme og bar ham over Ruindyngerne ud over en af de ødelagte, oprodede Marker hen til den Højning i Terrænet mod Øst, hvor de andre befandt sig.

„Jackie, Jackie,“ hørte han sin Moders hulkende Stemme. Et Øjeblik efter mærkede han, at han laa med Hovedet i hendes Skød, og at hun klappede hans Tindinger og strøg hans Haar. Et Øjeblik følte han sig tryg og glad, som dengang han var en lille Dreng og søgte Ly hos Mor, naar Verden gik ham imod.

Men kun for et Øjeblik, saa slog han Øjnene op og saa ind i sin Fars Ansigt. Det var blegt, den syge Arm var bundet op i et tilfældigt Stykke Tøj, og der var lagt et Par primitive Træskinner om den; men den smertede ham tydeligvis stærkt, det var jo heller ikke nogen førsteklasses Lægebehandling, Archie havde kunnet yde ham.

„Naa, Gud være lovet,“ hørte han sin Far mumle.

Saa gjorde Jackie sig med et lille rask Sæt fri af sin Mors Omfavnelse og saa sig om.

Derhenne sad Tom, han støttede Hovedet i den ene Haand. Bulen paa hans Pande var mere end en almindelig Bule, en stor, blodunderløben Gevækst. Huden var næsten skrællet af hans ene Kind.

Mary sad og vuggede sin Dreng i sine Arme, Taarerne løb hende ned ad Kinderne. Det var vel Forældrenes Skæbne, hun tænkte paa — var de levende eller døde?

Jackie rejste sig pludseligt, ladet med Energi. Han var en af de faa, der slet ikke var kommet det mindste til under Katastrofen, han maatte hjælpe Archie, saa godt han kunde. Men før han fulgte efter Negeren ned til den Ruinhob, der engang var hans og de andres Hjem, kastede han endnu et Blik ud over den sørgelige Forsamling, som sad her paa Jorden under den aabne Himmel og stirrede trøstesløse frem for sig. Det var Chakito, hans Blik først og fremmest søgte.

Der laa han henne, strakt ud paa Jorden. Hans rødbrune Ansigt var næsten hvidt, hans Øjne lukkede og hans smalle, faste Mund kun som en Streg i det smertefortrukne Ansigt. Ved Siden af ham paa Jorden knælede hans Kone, Kitty, og ved Siden af hende laa deres Tvillinger og sov trygt, ganske uberørt af det, som var gaaet hen over deres Hoveder.

Jackie traadte over et Par Skikkelser, som ogsaa laa udstrakt paa Jorden, hen mod denne sin bedste og klogeste Ven. Han maatte bide Tænderne sammen for ikke at tude.

Dette var forfærdeligt, simpelt hen forfærdeligt — den største og uopretteligste af alle de Ulykker, som var sket.

Han knælede ned ved Chakitos udstrakte Legeme lige over for Kitty, bøjede sig ned over ham og strøg forsigtigt med sine Fingerspidser hen over hans Pande.

„Chakito,“ hviskede han, „Chakito!“

Han saa en svag Skælven gaa gennem Indianerens Legeme, en næsten uhørlig Stønnen banede sig Vej over de tæt sammenpressede Læber, saa slog han Øjnene op.

„Jackie,“ hviskede han, „Markotcha i Acconado — den eneste, der kan hjælpe … Markotcha …“ Saa lukkede han igen Øjnene og sank tilbage i Bevidstløsheden.

„Hvad mente han,“ Jackie rejste sig op, „Kitty, ved du ikke, hvad Chakito mente? Hvem er Markotcha i Acconado?“

Kitty holdt op med at græde, hun saa over paa Jackie.

„Markotcha, det er jo den gamle Indianerkvinde, som Chakito har fortalt mig om. Den sidste af Acconados Indianere, som holder fast ved de gamle Skikke. Hun er viis, siger han, hun sidder inde med al den gamle Viden om Lægekunst og meget andet fra længe før den Tid, Europæerne kom til dette Land. Han mener vist, at hun er den eneste, som kan hjælpe ham.“

Et Øjeblik ligesom lysnede det lidt op i Kittys forpinte Blik, men straks efter slukkedes det tillidsfulde Glimt igen.

„Men hvad kan det hjælpe,“ sagde hun. „Syv Dagsrejser derned — og mindst 30, snarere 40 herop igen. Det kan Chakito ikke vente paa.“

„Men hvis man nu slet ikke hviler undervejs, sejler ogsaa om Natten, saa….?“

Kitty rystede paa Hovedet.

Jackie rejste sig. Han saa Archie nede ved Ruinhobene. Han maatte tale med ham.

Et Øjeblik efter stod han ved Siden af ham.

„Archie, der er noget, jeg vil spørge dig om,“ begyndte han, mens han hjalp Negeren med forsigtigt at rydde op i den trøstesløse Bunke af Bjælker, Brædder og sønderslaaede Møbler, der engang var Collins Hjem.

„Hvad er det?“ Archies Stemme lød træt.

„Archie, tror du paa noget af det, som de gamle lærte og kunde i de Lande, som de hvide senere har taget fra dem?“

Archie rejste sig og saa paa Drengen, saa nikkede han alvorligt.

„Jackie, der er flere Ting mellem Himmel og Jord, end du og jeg og alle kloge Mænd kan regne ud. Jeg har læst meget om mine Stamfædre i Afrika. Det er forkert, naar mange hvide vil gøre dem til nogle uvidende, vilde Væsner. De vidste og kunde mange Ting, som de hvide ikke begriber og aldrig kan lære. De har ofte Sjælekræfter, som ingen hvid Mand ejer eller nogen Sinde kan erhverve sig.“

„Chakito siger, at der er en Kvinde, Markotcha hedder hun, i Acconado; han hviskede til mig, at hun er den eneste, som kan hjælpe ham.“

„Saa er det ogsaa rigtigt,“ svarede Archie alvorligt. „Chakito har lært meget af den hvide Mand; men han er udsprunget af det Folk, som har levet her i Aartusinder. Han ved, at de ejer en Viden og en Kunnen, som de hvide ikke kender….“

„Vi maa have fat i den Markotcha,“ sagde Jackie, „det tager ganske vist en forfærdelig Tid, men naar Chakito siger det, saa….“

Archie brugte alle sine Kræfter paa en tung Bjælke, han kunde ikke svare lige straks; men da han havde faaet den flyttet, vendte han sig mod Jackie.

„Jeg kan ikke tage ned ad Floden nu. Jeg er saa at sige den eneste Mand, som er helt all right! Det er skrækkeligt!“

„Jeg gør det!“ sagde Jackie.

„Du kan ikke, det er umuligt — og dine Forældre!“

„De skal give mig Lov! Ned kan jeg i øvrigt sagtens komme. Og jeg skal gøre Rejsen saa hurtigt, det er muligt. Noget maa jeg vel nok sove, men mere end fem-seks Dage skal jeg ikke bruge. Dernede maa jeg faa fat i en Mand, foruden Markotcha, til at hjælp mig op ad Floden igen.