Ellen Duurloo

Karen og Annie

Lindhardt og Ringhof

Karen og Annie

Copyright © 1957, 2016 Ellen Duurloo og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711476345

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Karen skubbede bøgerne fra sig og lagde armene på det hvide havebord. En bi summede lige over hovedet på hende mellem det blomstrende æbletræs svagt lyserøde blomster. En påskelilje lige foran hende duvede svagt i den lette brise, over hendes hoved sejlede hvide klodeskyer over en strålende forårsblå himmel.

Hun lukkede et øjeblik øjnene og åndede dybt ind, sansede alle forårets fine dufte og vinden, der lunt svøbte sig om hendes kind — og hun sukkede, og en mærkelig tristhed faldt over hende, en trang til at græde og en længsel — en længsel — efter hvad?

Hun åbnede igen øjnene og stirrede på påskeliljen, som stod der stiv og strunk med sit knaldgule blomsteransigt vendt mod solen. Hun lod blikket glide videre gennem haven over de lysegrønne buske og tulipanbedet neden for verandatrappen — op mod huset. En dør gik derinde. Hun hørte skridt gennem den åbentstående verandadør, faste, hurtige skridt. Det gav et lille ryk i hende — åh, nu sad hun så godt — alene — i sine egne tanker og så …

En høj, mager kvindeskikkelse viste sig i verandadøren, det grå hår var redt glat tilbage over issen og var samlet i en gammeldags knude i nakken. Stemmen, der kaldte, var lidt tør:

„Karen!‟

Hun rejste sig straks, noget i hende gjorde en lille smule oprør. Hvorfor kunne hun nu ikke få lov til at sidde her lidt — bare lidt — alene. Og hun blev selv forskrækket ved tanken, forstod ikke selv, hvorledes den kunne opstå hos hende. Men den slags tanker havde hun somme tider haft siden den gang for nu snart et år siden, da hun havde været til den eksamen — mellem andre pigebørn. Det havde været mærkeligt. De havde været så underlige — anderledes end hun selv. Men siden de dage, da hun ensomt var gået rundt på denne skole — som hun aldrig havde set før — og havde fået den eksamen med blankt ug, ja, siden den gang var det, hun somme tider følte sig så — så — underlig — ked af det, bedrøvet — over hvad? Hun vidste det ikke rigtig selv … hun længtes bare — efter noget. Det var vist efter andre unge piger. Bare efter een måske, een at snakke med.

„Men Karen dog,‟ havde mor sagt engang, da hun havde ladet en lille spagfærdig bemærkning falde om, at det måtte være morsomt at have kammerater, en veninde. „Du har jo mig, vi taler jo sammen — om alting, ikke, lille Karen?‟

Karen gik op ad grusgangen mod verandatrappen.

„Her er så dejligt,‟ sagde Karen undskyldende, idet hun satte foden på trappens nederste trin. Den høje, grå kvinde oppe i verandadøren nikkede.

„Ja, det er smukt vejr, men jeg tror nu, vi bedst regner matematiske opgaver indendørs, i haven er der sikkert for meget, der distraherer.‟

Karen svarede ikke, hun vidste, at det var unyttigt at protestere. Hun protesterede for resten aldrig, når mor sagde noget til hende. Mor var så dygtig — og så god — det var hun. Tænk, hvor hun hun måtte holde af hende, at hun, der for mange år siden havde taget eksamen og var cand. mag., bare for hendes, Karens, skyld havde sat sig ind i det alt sammen igen, således at hun havde kunnet læse hjemme med hende og gjort hende så dygtig, at hun fik det blanke ug til mellemskoleeksamen. Og nu skulle Karen læse videre til artium. Mor ville selv føre hende op. Ja, hvor måtte hun holde meget af hende.

Karen sad over opgaverne. Der var halvmørkt i værelset, for markisen uden for vinduet var rullet ned, men et vindue stod åbent, og ind gennem det lød biernes summen og fuglenes kvidren, og en gang imellem drev vinden en bølge af blomsterduft ind til hende. Hvor var det svært at holde tankerne samlet om den opgave. Men hun skulle jo. Mor ville blive meget bedrøvet, hvis hun „sløsede af‟, som mor kaldte det. Det var noget, man ikke måtte, „sløse af‟. Mor selv gjorde det aldrig. Hun var altid i aktivitet. Ikke forhastet, ikke jagende, men i rolig, energisk aktivitet. Man skulle altid „bestille noget‟. Selv nu, da hun bare sad her for at hjælpe Karen, hvis der var noget i den matematik, hun ikke selv kunne klare, havde hun strikketøjet med sig. Hun strikkede hurtigt med små, energiske tag på en jumber — til Karen. Den var svagt vissengrøn. Karen skævede hen til den og sagde til sig selv:

„Køn, meget køn,‟ men hun sagde det egentlig mest, fordi hun nu havde ønsket sig så meget at få en orangefarvet. Hun havde en dag på gaden set en ung pige med sådan en orangefarvet jumber. Hun havde været sorthåret som Karen selv og havde set så glimrende ud. Karen havde sagt til sin mor, at hun så forfærdelig gerne ville have sådan en jumber. Men hendes mor havde svaret, at den farve var alt for „påfaldende‟. Karen vidste da nok, at mors smag var mere „diskret‟. Så havde mor købt garn til den vissengrønne jumber.

Strikkepindene klirrede regelmæssigt. Karen regnede. Hun kneb øjnene sammen og lukkede munden fast. Hun kunne høre Gorm, direktør Withs Gorm, inde fra nabovillaen kalde højt på Sponny, sin hund, og hundens gøen, løben over grus og råb igen. Hun havde ikke talt med Gorm i mange år, men hun havde nok set ham. Han var blevet så stor i den sidste tid, men lege med hunden kunne han da. De nikkede til hinanden og smilede, når de så hinanden. Men hun havde ikke talt med ham siden den gang for mange år siden, da hun var en lille een på seks-syv år, og de havde fundet et hul i havehækken og var begyndt at lege sammen gennem det hul, havde byttet legetøj og sludret så rart. Det havde kun varet en uge, så havde mor opdaget det. Og så var det, at hun havde fået far til at bekoste den høje havemur, som nu skilte Withs have fra deres.

Det var første gang, det gik op for Karen, at mor ville have hende helt for sig selv — for så meget holdt mor af hende.

Hundens gøen og drengens råben fjernede sig. Karen strøg sig over panden og regnede. Så, jo, nu blev det rigtigt, stykket. Og mor havde naturligvis ret: Man skulle tage sig sammen, være energisk, ville og alt det, som mor altid sagde, så blev man til noget.

Karen skrev hurtigt resultatet af sine anstrengelser ned og sukkede lettet. Så så hun fra siden hen på sin mor. Hun var i færd med at tælle masker op til mønstret, havde i øjeblikket hele sin opmærksomhed samlet om strikketøjet. Karen tog hurtigt øjnene til sig og bøjede sig over regneheftet, lukkede øjnene og nød sekunderne — ene med sig selv.

En stær fløjtede et sted — eller var det en solsort? Pludselig dukkede mindet om en stærekasse, hun engang havde set hver morgen fra sin seng, op i hendes erindring. Hun havde ikke tænkt på den stærekasse i mange, mange år — vist ikke i ti eller elleve måske, vist slet ikke siden hun så den sidst. Den morgen, da plejemor var kommet ind på sovesalen og havde sagt:

„Nå, lille Karen, nu kommer din mor for at hente dig.‟

Og Karen huskede godt nu, som hun sad her og lod, som om hun var optaget af den matematiske opgave, som var regnet færdig for længe siden, at ordet mor havde fremkaldt en forestilling hos hende om en lille, bleg, sorthåret kvinde og et lille værelse, hvor væggen skrånede hen over den seng, som hun og den lille sorthårede, blege kvinde lå i, og så hostede kvinden og bøjede sig ud over sengekanten. Billedet skiftede, og hun sad i en vogn sammen med en herre og en dame. Og hun kom et sted hen, hvor de klædte hende af og bankede hende på bryst og ryg og mave og lyttede både for og bag, når hun trak vejret. Hun syntes, det var sjov, for de to små, blanke metaltingester, som manden i den hvide kittel satte på hendes hud, var så kolde, og så sagde han, at hun skulle hoste og rømme sig og trække vejret dybt.

„Ikke spor — mærkeligt nok,‟ sagde han så, og hun fik tøjet på igen og kom til det røde hus i byens udkant, hvor der var mange andre børn, og hvor hun fik den seng, hvorfra hun kunne se stærekassen, som sad på østgavlen af sidefløjen.

Sidste gang, hun så den, var altså den morgen, da plejemor sagde, at hendes mor var kommet efter hende, og hun havde husket alt det om den lille, mørke og magre kvinde, men glemt det igen, da „mor‟ — der nu var hendes mor — havde stået nede på plejemors kontor og ventet på hende. Hun var høj og blond, mørkeblond med grå striber i håret. Hun havde bøjet sig ned, lagt begge sine hænder om Karens ansigt, kysset hende på panden og sagt:

„Nu er du min lille pige, Karen!‟

Og Karen havde tillidsfuldt om end lidt forundret lagt sin hånd i den fremmede kvindes og var gået med hende, bort fra børnehjemmet og de legende og støjende børn, og de var kommet til denne gamle villa i det gamle villakvarter, hvor far havde ventet på dem, far, som var kommet tidligt hjem fra forretningen for at modtage sin „lille datter‟.

Der havde været så tyst i den store villa. Ingen støjende, legende børn. Lille Karen var seks år dengang, men ikke destomindre kunne hun i dag, da hun var seksten, godt huske, at denne stilhed, som kun brødes af mors raske, lidt hårde skridt, var forekommet hende påfaldende, næsten uhyggelig. Mors stemme var dæmpet — tør og dæmpet — far sagde ikke meget. Når han ikke var i forretningen læste han eller passede sin frimærkesamling. Han havde et stort skæg — det var den første mand, Karen i sit korte liv havde set med fuldskæg, dengang var det gråsprængt, nu var det hvidt. En gang imellem så far op fra sine frimærker eller sine bøger og aviser, strøg hende over håret og mumlede noget langt inde i skægget. Men til trods for denne fjernhed var Karen kommet til at elske far. Det var vist, fordi han var ligesom lidt fremmed der i huset — ligesom hun selv.

„Nå, lille Karen, du er nok færdig.‟ Det gav et lille sæt i Karen, mors stemme var venlig som altid, men lidt forundret, hørte Karen godt, fordi hun ikke selv havde sagt til, at opgaverne nu var regnede.

„Vi skulle gerne se at komme en lille tur, Karen, inden frokost, efter frokost skal vi gennemgå det engelske pensum for i dag.‟

„Ja,‟ sagde Karen og rejste sig, „mor vil måske se opgaverne, mens jeg gør mig i stand til at gå tur?‟ Hun rakte heftet over mod moderen og gik ud af stuen, „skolestuen‟ kaldet, der var jo plads nok i den store, gamle villa, og ind i sit eget værelse, det med altanen ud mod haven.

Hun lukkede døren efter sig og stod et øjeblik stille midt på gulvet, rynkede brynene og prøvede at tale sig selv til rette.

Det var så smukt, hendes værelse, mor fandt stadig på forbedringer herinde. Nu til sin sidste fødselsdag havde mor foræret hende en ottoman, så hun blev fri for at have seng herinde til at skæmme rummet. Og til jul havde mor givet hende et yndigt lille chatolmøbel. Hvorfor var hun i dårligt humør, hvorfor var hun ikke tilfreds? Det var galt af hende, meget, meget galt. Hvor mange unge piger havde det så godt som hun? Hun havde alt, hvad hun behøvede og mere til, alt blev lagt til rette for hende i alle ender og kanter.

Karen rettede sig pludselig op, stampede let med foden, noget var gået op for hende, var pludselig kommet til at stå hende ganske klart.

Det var jo netop det, der var i vejen. Lige netop det! Alting blev lagt til rette for hende i alle ender og kanter. Der var ikke en time på døgnet langt, langt ud i fremtiden, som ikke var tilrettelagt.

Op klokken syv en halv. Morgengymnastik, bad, morgenmad. To timers undervisning. En halv times hvil med en bog eller et håndarbejde, så tur (eventuelt på indkøb), musiktime, omklædning, middag, højtlæsning, håndarbejde, een gang om ugen i biograf eller teater, een gang besøg af tanterne, een gang besøg hos een af tanterne og så videre, og så videre i een uendelighed. Aldrig noget uforudset, aldrig noget overraskende. Livet kunne dog sikkert somme tider være overraskende. Hun havde da læst om det i bøgerne. Mor valgte jo ganske vist de bøger, hun skulle læse, men selv i dem formede livet sig dog undertiden overraskende for de mennesker, bøgerne handlede om. Men hun, Karen, kunne på en prik sige, hvad hun ville foretage sig for eksempel på onsdag fjorten dage, klokken et kvarter over fjorten.

Og een ting til vidste hun; hun ville foretage sig det sammen med mor.

„Åh, Gud give, jeg dog en gang imellem kunne blive fri for …‟

Hun var lige ved at udtale tanken højt, men greb sig i det, det var jo ondt, utaknemmeligt. Hun, som havde så meget at være taknemmelig for. Havde mor ikke taget hende til sig, ødslet og ofret på hende, undervist hende, født og klædt hende, hvordan var det mon så gået hende?

Jo, hun vidste det, så var hun måske allerede for næsten to år siden kommet ud i plads som husassistent. Børnehjemmet, hvor hun havde været anbragt, uddannede jo særligt de små piger til husassistenter. Og nu levede hun i et velhavende, ja vel nok i mere end et velhavende, vist snarere i et rigt hjem, blev en dannet og kundskabsrig dame, skulle engang arve alt dette, villaen, formuen. Hvor tit havde mor ikke fortalt hende det?

„Karen, er du færdig?‟ Det var hendes mors stemme ude på gangen.

„Et øjeblik, mor, jeg skal blot lige skifte sko.‟ Karen var faret op, skyndte sig, kastede skoene, hun havde på, fra sig på gulvtæppet, men bøjede sig alligevel hurtigt ned og satte dem pænt sammen, for hvis mor så, at hun sådan smed med tingene, så …

Andet kapitel

Annie drejede fra hovedgaden ned ad den lange, lige, grå og trøstesløse sidegade. Hun gik ganske mekanisk, for hvor skulle hun ellers gå hen. Hun vidste så udmærket godt, at der ville ligge en farlig ballade, når hun viste sig. Men hvad skulle hun gøre? Kunne hun måske gøre ved, at Nikolajsens ikke kunne betale hver sit, og at kreditorerne så en skønne dag kom med kongens foged og lukkede butikken? Vel kunne hun ej, men hun var alligevel godt nok klar over, at Kristoffersen ville påstå, at det var hendes skyld, og så ville hendes mor også påstå det.

Solen skinnede højt oppe over tagene. Annie løftede et sekund blikket mod forårshimmelens klare blå med de drivende klodeskyer. Et sted fløjtede en fugl, hun vidste ikke, hvad det var for een, for Annie var født her midt i stenørkenen og kunne sådan set kun følge årstidernes vekslen ved at se på de forskellige blomster, de ambulante blomsterhandlere havde på trækvognene. Henne på hjørnet kom een med en pyramide af skingergule påskeliljer. Så var det forår, tænkte Annie, og det ville snart blive sommer — og varmt — alt for varmt her i denne gade med de mange små lejligheder og de mange, mange mennesker.

Annie var kommet halvvejs ned i gaden. Hun gik langsommere, for nu kunne hun se porten, hun skulle ind ad for at komme over den smalle gård og op på tredje sal i mellembygningen, hvor hendes mor og Kristoffersen — stedfaderen — boede.

Så, nu var hun ud for porten. Hun standsede og kastede et blik ind i dens skumle, ildelugtende dyb, men gik så videre. Det hastede jo ikke med at komme op. Hun kunne tidsnok få de skældud, fordi hun kom. Kristoffersen ville sige, at han ved gud ikke ville forsørge hende, hun var femten og et halvt og måtte sørge for sig selv. Og mor ville give ham ret. Mor gav altid Kristoffersen ret, skønt hun, Annie, virkelig ikke kunne begribe, hvad hun så i ham, der altid lå og drev på chaiselongen med en bajer ved siden af sig. Hvis der virkelig skulle være tale om at forsørge, så blev det da endelig mor, som gik ud og vaskede. Kristoffersen var jo arbejdsløs og levede af socialhjælp. Naturligvis, tænkte Annie videre, meget er der jo ikke at give væk af, og selvfølgelig skal jeg sørge for mig selv, men jeg kan da ikke gøre ved, at Nikolajsen ikke kunne svare hver sit, og de kom og lukkede butikken for ham.

Hun standsede uden for fru Nielsens cigar- og bladkiosk, stod og så åndsfraværende på ugebladenes brogede forsider, mens hendes tanker stadig beskæftigede sig med det prekære emne, at hun havde mistet sin plads, og at hun ikke havde andre steder at gå hen end hjem til sin mor og stedfaderen, Kristoffersen.

Det var ligegodt noget andet i gamle dage, da far levede, tænkte Annie. Det er så længe siden, at jeg næsten ikke kan huske det. Den gang gik mor ikke ud og arbejdede. Far havde arbejde, han var kusk. Kørte med en af de store ølvogne for et af bryggerierne. Når Annie tænkte på sin far, fik hun altid en sød og lun lugt af heste i næsen. Hun kunne heller aldrig gå forbi en hest uden at komme til at tænke på far.

Men så var det, at ulykken skete. Hestene foran ølvognen var blevet sky for et eller andet, netop som far havde stået på den ene skagle for at komme op på bukken, de havde stejlet og var rykket frem. Far var faldet ned mellem hestene og vognen. En af dem havde sparket ham i hovedet, så han døde af det, inden ambulancen nåede på hospitalet med ham.

Annie kunne tydeligt huske den dag. En betjent omme fra Svendsgades station var kommet op til dem og havde fortalt, hvad der var sket. Og mor var besvimet, og Annie selv havde ikke forstået ret meget af det hele. For det var jo helt umuligt, at far aldrig skulle komme hjem mere.

Men far kom ikke mere. Derimod kom Kristoffersen. Annie havde godt hørt, at fru Svendsen, naboersken, havde sagt noget til fru Berthelsen i ismejeriet om, at det nok var erstatningssummen, som havde trukket Kristoffersen til huse, men den gang havde hun ikke rigtig forstået, hvad fru Svendsen mente med det. Nu troede hun jo nok, at hun bedre fattede meningen med den udtalelse.

Da far levede, havde de boet i en pæn toværelses med kammer i forhuset. Kammeret havde været Annies. Og de blev da også boende der et stykke tid, efter at far var død. Det første par måneder havde egentlig været rare, mor havde tænkt på at købe en butik for den sum, hun havde fået for „tab af forsørger‟, som det vist hed, men det havde jo ikke været sådan lige at finde noget. Og så var det, at Kristoffersen var dukket op, og mor og han var blevet forlovet — og så gift i løbet af nogle måneder. Nogen forretning var der da ikke blevet købt, men de havde haft det sådan set meget rart, og mad og drikke havde der altid været nok af. Det var nu ikke for det, det var sjældent, at mor og Kristoffersen tog hende med, når de gik ud, men så købte mor en hel pakke flødeskumskager til hende i stedet for og chokolade og den slags.

Men en dag havde hun hørt mor og Kristoffersen skændes. Hun var blevet så forskrækket, at hun var løbet ned på gaden. Der var ikke rart oppe. Næste første var de flyttet over i mellembygningen, og mor var begyndt at gå ud og vaske. Deres pæneste møbler var blevet solgt, der var heller ikke plads til dem i lejligheden i mellembygningen. Det var en tre-fire år siden nu. For halvandet år siden var Annie blevet konfirmeret. Først havde hun haft byplads hos fru Berthelsen i ismejeriet. Men så var det, at Kristoffersen ville have hende helt ud af huset.

„Hvad skal vi ha’ hende at føde på,‟ havde han sagt. Hendes mor havde fået opsporet en manufakturbutik på Nørrebro, hvor hun kunne få plads dels ved hjælp i butikken dels ved det huslige. Annie havde i det sidste halve år arbejdet fra seks morgen til henad elleve aften i hus og butik. Nikolajsen havde så meget at løbe om, det var vist — havde Annie efterhånden forstået — mest i banker og hos „forretningsforbindelser‟ for at skaffe kontanter og kredit. Fru Nikolajsen var svagelig. Der var tre børn, hvoraf det ældste var fem år. Dem havde Annie også i det store og hele måttet passe. Hun var jo svagelig, som sagt, fru Nikolajsen.

Men nu var det hele revnet med et knald. Kongens foged havde været der. Annie var såmænd gerne blevet — uden løn, for hjem ville hun meget nødig, men fru Nikolajsens mor var kommet fra Jylland og havde taget datteren og børnene med, og så var der jo ingenting at blive efter.

Annie stirrede på et kulørt omslag på et ugeblad. En smuk dame i en dejlig kjole sad på en sofa med snirklede, forgyldte ben, og på skødet havde hun en meget fin, lille hund, en af disse „peggenesere‟, som Annie godt vidste, den slags hed. Hun klappede hunden med en lang, fin, smal hånd med ringe på, og hendes hår var som det pureste guld, og sikken en teint hun havde.

„Men Gud, Annie, står du her, er du ikke i plads?‟ var der een, der sagde. Annie fór forskrækket sammen og så op. Der stod fru Nielsen, stor og svær midt i sin smalle butiksdør.

„Ja … næh …‟ sagde Annie bare og flyttede lidt på sig.

„Har du fridag måske?‟

„Nej, han er gået fallit, chefen,‟ svarede Annie. Hun havde lært, at Nikolejsen i omtale hed „chefen‟ — i butikken altså.

„Nå, og så er du fyret, hvad tror du, Kristoffersen siger til det, hva’?‟

Annie svarede ikke på spørgsmålet, men sagde bare: „Jeg må op,‟ vendte sig og gik tilbage mod porten.

Kristoffersen lå ganske rigtigt på chaiselongen, da hun kom ind i stuen. Han var blevet tykkere, siden hun så ham sidst. Hun havde ikke været hjemme et par måneder. Sine søndage havde hun brugt til at gå i Fælledparken med de nikolajsenske poder, hjem var der jo ikke noget ved at komme alligevel.

„Hvad pokker!‟ Kristoffersen kom over ende på chaiselongen, da han fik øje på hende. „Hvad kommer du her efter på denne tid af dagen?‟

Annie forklarede spagfærdigt, hvordan det hang sammen. Hun kunne ikke lide Kristoffersens blodskudte, ondskabsfulde øjne. Hun var ked af, at hun var kommet op, hun kunne da godt have gået på gaden, til hendes mor kom fra arbejde, det varede vist ikke mere end to timer. Dumt, at hun ikke havde ventet.

Kristoffersen sank tilbage på chaiselongen, så sagde han sløvt, som om han ikke havde opfattet, hvad hun fortalte:

„Siden du nu er her, så kan du stikke ned til fru Nielsen efter tre hof.‟

„Ja,‟ svarede Annie tjenstivrig. — Rart, at hun kunne gøre Kristoffersen en tjeneste, så blev han måske lidt mere venlig. „Så var det pengene,‟ sagde hun og gik et skridt hen imod ham med udstrakt hånd.

„Åh, vil du rende og hoppe — gør du nar, hva’? De skal skrives — selvfølgelig.‟

Annie skyndte sig ud ad døren, hen ad den smalle gang og ned ad den slidte, snavsede trappe.

„Tre hof,‟ sagde hun, da hun kom ind til fru Nielsen.

Konen bukkede sig, tog flaskerne frem og satte dem på disken:

„Værs’go’, det er tosyvogtredive.‟

„De skulle skrives,‟ sagde Annie.

Fru Nielsen tog igen bajerne til sig og lagde dem ned i kassen.

„Ikke hos mig,‟ sagde hun, „Kristoffersen skylder over 20 kroner her i butikken, han får ikke mere på klods, før de er betalt.‟

Annie trak sig rødmende uden at sige et ord ud af butikken, ud på gaden.

Nu turde hun ikke gå op. Ikke før hendes mor kom i alt fald. Hun så på uret i en urmagerforretnings vindue. Klokken var over fire. Mor plejede at komme godt fem. Hun måtte gå en tur ned på boulevarden så længe. Hun kunne godt sidde på en bænk, det var varmt, dejligt varmt forårsvejr.

Da klokken slog fem på rådhusuret, drev hun tilbage til sin egen gade og ned ad den. Hun måtte holde sig i nærheden af deres egen port, hun vidste nemlig ikke fra hvilken side, moderen ville komme. Lidt efter fik hun øje på hende nede i gaden og gik hende i møde. Hendes mor så ikke hende, før hun stod lige foran hende.

„Mor! Goddag, mor!‟

Konen så op, hendes ansigt var gråt og furet, underligt slidt, det jog gennem Annie, at hun var faldet svært af på det sidste, var blevet en forslidt, halvgammel kone. Moderen stirrede et øjeblik på hende, før hun udbrød ligesom Kristoffersen:

„Hvad pokker, hvad kommer du her efter på denne tid af døgnet?‟

Annie forklarede igen spagfærdigt. Hun havde trods alt ventet en anden velkomst af sin mor.

„Har du været oppe?‟ spurgte moderen og føjede til: „Hvad sagde han?‟

Annie forklarede atter — også det med fru Nielsen og nægtelsen af kreditten.

„Åh, så ligger der et hus, når vi kommer op — det gør der. Det er dog også forfærdeligt, at du kommer her. Vi må finde en anden plads — straks. Han vil ikke ha’ dig i huset, det véd du. Men nu er det de hof’er; han må have dem. Kommer jeg op med dig, og du ikke har dem med …‟ Hun rodede en slidt pung frem af en endnu mere slidt attachétaske, hvor hendes kittel og træsko lå.

„Her,‟ sagde hun og tog pengene frem. Købmanden skulle have haft dem, jeg skylder ham, men tag nu hellere og køb de hof’ er.‟

Annie sprang hen og lagde pengene på disken hos fru Nielsen og kom tilbage med de tre flasker. Så gik mor og datter sammen ad den smalle trappe op i mellembygningen.

„Hvor søren bliver du af med de øller?‟ gryntede Kristoffersen og rakte ud efter dem. Heldigvis var han lige vågnet, idet de kom ind ad døren, så han var ikke klar over, hvor længe det i virkeligheden havde varet.

Ude i det lille, mørke køkken brasede Annies mor medisterpølse og stuvede kartofler. Kristoffersen fik sin portion hen på en stol ved siden af chaiselongen.

„Det er bedst, du spiser dit her i køkkenet, at han ikke …‟ sagde Annies mor.

Hun fuldførte ikke sætningen, men Annie vidste godt, hvad hun mente: at han ikke ser, hvad du spiser, du véd, han under dig det ikke.

Ved titiden rejste Kristoffersen sig fra chaiselongen og stolprede ind i sovekammeret, hvor han lagde sig i sengen. Annies mor redte op til datteren.

„Du må ud og finde noget i morgen,‟ sagde hun, mens hun rystede en dyne. „I aften er det gået godt, men han tåler ikke, du bliver her,‟ så gik hun ind i sovekammeret og trak døren til efter sig.

Annie smøgede tøjet af og lagde sig på chaiselongen. Hun syntes, den lugtede af øl, på een gang syrligt og vammelt, skønt moderen havde givet hende rene lagener.

Hun lå længe vågen, tankerne kom og gik. Det var selvfølgelig rigtigt, at hun måtte se at få sig en plads. Men det var nu slet ikke så let. Jo, hvis hun kunne bo hjemme, men hun vidste godt, at hun var spinkel og lille af sin alder, der var vist ingen, der ville have hende til andet end bypige og måske nogle timers børnepasning eller den slags, men hun kunne jo ikke bo hjemme. Det stak hende så underligt i brystet, hun var lige ved at græde.

Annie elskede at læse, hun slugte alt, hvad hun kunne komme over af lekture, mest naturligvis kulørte hefter og magasiner. I dem var unge piger så lykkelige. Og vist nok også i det virkelige liv. Tænk at have et hjem, hvor der sådan blev sørget for een med mad og klæder og alting. Men Kristoffersen blev gal, bare mor rimpede en stump kjole sammen til hende. Der gik jo noget fra ham. Og mor var fejg, var hun, turde ikke gøre Kristoffersen imod.

Bare hun dog også var lidt større og så lidt kraftigere ud. Hun var da over femten år, men i morgen måtte hun se …

Så overvandt trætheden hende, hun sov.

Tredie kapitel

Det var søndag morgen, en strålende majsøndag morgen. Karen vågnede ved, at hendes mor som sædvanlig trak gardinerne til side for den brede altandør, lukkede den op og sagde:

„Nå, lille Karen, nu er det nok på tiden.‟ Karen åbnede øjnene, strakte sig og gabede og havde den mest umådelige lyst til at blive liggende bare et kvarter her med solen strømmende ind over sin seng og nyde tilværelsen, sådan rigtig nyde den, som hun selv havde lyst til, men selvfølgelig, hun vidste jo godt, at det kunne ikke lade sig gøre. Hun skulle op; for det var sundest, sagde mor, at stå op straks, når man vågnede — ud af sengen og gøre morgengymnastik og så ind i badet.

„Nå, Karen, bliver det så til noget?‟

Karen var i et spring ude af sengen, stod på tæppet i sin blomstrede pyjamas. Hendes mor kommanderede:

„Op på tå, knæ bøj — langsomt, langsomt! Op igen, knæ bøj! Dyb indånding …‟

Karen gymnasticerede i ti minutter. Hun tvivlede ikke et sekund om, at det var sundt — meget sundt. Og i grunden var det jo også meget rart, man befandt sig ubetinget godt ved det, men hun havde jo nu alligevel læst om gymnastikhold for unge piger, hvor de var mange sammen. Det måtte være morsomt at være mange og kappes og se, hvem der blev dygtigst.

„Så ind i badet, lille Karen.‟ Hendes mors tørre stemme var venlig, næsten kærlig. Karen hoppede ind under brusen, hendes mor stod ved siden af parat med badelagen og badekåbe.

„Véd du, hvad jeg har tænkt, vi skulle i dag, Karen? Jeg tror, det vil glæde dig! Jo, jeg har tænkt mig, at vi straks efter morgenmåltidet tager med S-toget til Lyngby og spadserer ad Prinsessestien til Frederiksdal, der kan vi så spise frokost.‟

„Ja, det var dejligt, mor,‟ udbrød Karen. „Men far, skal far ikke med?‟

„Åh, du véd, far har sine bøger og sine frimærker — han tåler heller ikke at gå så langt.‟

„Nej,‟ svarede Karen bare, men hun blev lidt ked af det. Far ville såmænd hellere end gerne, men mor ville ikke have ham med. Karen vidste det godt, mor ville have Karen for sig selv, naturligvis fordi hun holdt så meget af hende, næsten alt for meget — vist. Men hun havde jo også den gang for mange år siden, hele ti år før Karen blev hendes barn, mistet en lille pige. Hun havde nu kun været en uge gammel, da hun døde, mor havde engang fortalt det, men bagefter sagt til Karen, at hun aldrig, aldrig nogen sinde måtte tale om det mere, for nu var hun hendes lille pige. Mor havde selv været så syg, så syg, og doktoren havde sagt, at hun aldrig kunne få flere børn; men hun havde håbet og håbet på det i ti år, før hun endelig havde forstået, at hun aldrig ville få et barn igen. Og så var det, hun havde hentet Karen på det børnehjem.

Men mor kunne ikke lide, at Karen holdt af far. Far og mor var altid høflige og venlige mod hinanden, det var de, men Karen vidste godt alligevel, at huset var delt i to dele, den ene del var mor og hende selv, den anden far. Somme tider listede Karen over til fars del, men det var kun, når hun var alene hjemme med ham, hvad der skete meget sjældent.

Mens mor stod og frotterede hende på ryggen, tænkte Karen på, at hun vistnok temmelig nemt kunne regne ud, hvor mange timer af de cirka ti-elleve år, hun havde været mors barn, hun ikke havde været sammen med hende.

„Frøken Carlsen er hjemme i dag, så hun sørger for din frokost,‟ sagde mor ved kaffebordet. „Jeg har lovet Karen at tage i skoven med hende, der er smukt langs Prinsessestien nu lige i løvspringet.‟

Far så op fra sin avis og nikkede, så så over på Karen, der mødte hans blik. Hun nikkede lidt til ham, omtrent som om hun ville sige:

„Jeg ville så gerne have haft dig med, men …‟ Hendes far tog øjnene til sig og begravede sig i sin avis. Henvendt til sin kone sagde han:

„Udmærket, Marie, jeg har lige fået en sending nye frimærker, så …‟

Karen og hendes mor tog af sted. Det var så tidligt på dagen, at der endnu ikke var ret mange med S-toget, men i kupeen, hvor de sad, var der en flok unge mennesker, nærmest store drenge og piger, de unge mænd vel på sytten-atten år, pigebørnene på hendes egen alder. De lo og snakkede. Karen sad og så ud ad vinduet, men så ikke en smule af det, der svirrede forbi udenfor, blomstrende forårshaver og skove i løvspring. Hun lyttede til alt, hvad de sagde, alt hvad de lo ad.

Der var nogle søskendepar imellem, kunne hun forstå, og de kendte alle sammen hinanden godt. De snakkede om fester i vinter, de havde været sammen til, om ture i fjor og dem, de skulle på i år. Pludselig rykkede de sammen og bredte et tørklæde ud over knæene og halede alle sammen de penge op, de havde på sig, og lagde dem i en bunke i tørklædet og talte dem sammen og begyndte ivrigt at diskutere, hvor meget brød de kunne få til kaffen i Søllerød Kro, hvor de agtede sig hen.

En pige, de andre kaldte Nina, erklærede, mens de andre lo overdådigt, at en ung mand, der hed Per, og som var lidt tyk, det kunne Karen godt se, når hun skævede hen til flokken under sænkede øjenlåg, umuligt kunne få nok, og foreslog, at de alle sammen gav ham en tiendedel af den portion, der tilkom dem, for hvis han gik og var sulten, blev han sur, og så var hele turen ødelagt.

„Se der,‟ sagde mor, „se det blomstrende magnolietræ.‟

„Ja,‟ svarede Karen og nikkede uden at se. For hendes blik var solen glansløs og haverne grå og triste. Hun skammede sig selv ud for det. Hun var egoistisk, utaknemmelig! Gjorde mor ikke alt, hvad hun kunne, for hende? Og dog, og dog!

De unges latter skar hende i øret, deres muntre, somme tider unægtelig lidt fjantede snakken fyldte hende med grå tristhed. Hun følte sig ensom, isoleret, dum, klodset. Gud véd, hvilken figur hun ville gøre, om hun pludselig kom i deres selskab, tænkte hun og vidste samtidig, at det var det, hun længtes efter, det eneste, hun længtes efter.

Tænk at tage i skoven sammen med en hel flok andre unge, piger og drenge, le med dem, snakke med dem, være een af dem. Men her sad hun med en mor, der var gammel nok til at være hendes bedstemor. Hun vidste det jo. Mor havde været fem og tredive, da hun fik den lille pige, der døde. Nu var hun hen mod de tres.

Toget holdt ved Bernstorffsvej. Pludselig skreg et af de unge mennesker:

„Der er Bentes mor, der er Bentes mor!‟

Karen vendte uvilkårligt hovedet. Mellem den myldrende flok af lyse og mørke hoveder, der alle sammen ville række sig ud af kupévinduet, fik hun øje på en dame, en høj, lys dame — ung så hun ud.

„Nå, er I der, søde børn, ja, far holder dernede på vejen med vognen, vi kom pludselig til at tænke på, at I sikkert ikke havde kontanter nok til frokost. Jo, far og jeg tager op til Gilleleje med vognen og spiser, og så syntes vi det var synd, at Bente og hendes venner skulle nøjes med en kop kaffe. Nå, nu fløjter togføreren — det var da godt, at vi regnede rigtigt, da vi mente, I var med dette tog. Så, nu kører I — her er pengene!‟

Toget satte sig i gang. Hele flokken brølede hurra. Så var stationen bag dem.

„Den er vel nok — kne-bel!‟ En lang fyr, som de kaldte Kaj, svingede med fire tikronesedler.

„Nå, nu er vi her!‟ Toget holdt ved Lyngby. Karen rejste sig og gik efter sin mor ud af toget. Da de stod på perronen, kastede hun et blik tilbage mod vinduet, bag hvilket hun så alle de unge. Men ingen af dem så efter hende. Så stak hendes mor sin arm under hendes. Den lidt tørre stemme lød helt oprømt, da hun sagde:

„Man nyder rigtig en fridag, når man har været flittig hele ugen, ikke, lille Karen?‟ og så føjede hun til: „Vi skal have en fin frokost i Frederiksdal.‟

Karen tænkte på, at hun meget hellere ville have en kop kaffe, bare en kop kaffe, sammen med sådan en flok unge som dem, hun lige havde set rulle ad Holte til. Og i det samme skammede hun sig, for mor drejede ad stien ned mod Søpromenaden, der førte langs Lyngby sø. Solen skinnede på vandet, træer og buske viftede med lysegrønne, lige udsprungne blade, alting duftede og blomstrede, og fuglene sang.

Karen betragtede al den friske skønhed, og hun var selv forbavset over, at den slet ikke gjorde hende glad — tværtimod, hun var bedrøvet, syntes alting var så gråt og trist. Hun syntes næsten, det var en personlig fornærmelse mod hende, at solen skinnede, og sø og himmel var blå og løvet lysegrønt. Hun havde jo ingen rigtig del i alt det.

Hvorfor ikke, hvorfor egentlig ikke? tænkte hun. Og igen stod billedet af de unge i toget for hendes indre blik. Hun følte sig igen så underlig ensom og lukket ude.