Frank Rytlov

Terror i København

12 noveller

Lindhardt og Ringhof

Terror i København

Copyright © 2010, 2016 Frank Rytlob og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711476796

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Terror i København

Året er 2010, og nogen forsøger at ramme København med et terrorangreb. Bliver det afværget, eller lykkes det? Hvem er det, der vil have ram på Danmarks hovedstad?

Og hvordan reagerer københavnerne? Du fortæller historien om, hvad der sker den dag, katastrofen kommer til København.

Med disse ord udskrev Byens Forlag i februar 2010 en novellekonkurrence. 126 bød ind med en historie, og denne bog indeholder de 12 bedste noveller

Forordet er skrevet af terrorforsker Lars Erslev Andersen fra Dansk Institut for Internationale Studier.

Forord

Ser vi på statistikkerne, er terrorisme i Skandinavien et meget lille problem. Sammenlignet med antallet af trafikofre eller det antal, der dør som følge af selvpåførte livsstilssygdomme som overvægt, for meget alkohol eller for mange smøger, er antallet af terrorismens ofre i form af døde meget, meget lille – og godt for det!

Alligevel bruges kolossale summer på at beskytte os mod terrorisme. Der laves regler og lovgivning, der præger hverdagen, og ingen kan rejse med tog eller fly uden at blive mindet om terrorismens trussel. Vi bliver overvåget alle vegne, eller risikerer det i hvert fald: i det offentlige rum, på internettet og i vores hjem. De fleste synes formentlig, at det er fint nok, fordi det er nødvendigt for at beskytte os mod terrorisme. Vi bruger også enorme beløb på at være krig i Afghanistan, og vi accepterer, at unge mennesker dør i denne i krig, igen fordi de fleste mener, det er nødvendigt for at beskytte os mod terrorisme.

I medierne er terrorisme højt prioriteret stof. Når en amerikansk konvertit lægger truende videoer på YouTube, fremstilles det af den amerikanske anti-terror chef og gengives i danske medier som “Vestens værste mareridt”, og når forkludrede forsøg på at anbringe en bombe mislykkes eller opdages i tide af vore myndigheder, rydder begivenheden forsiderne i aviserne og rykker op som breaking news i de elektroniske nyhedsmedier.

Hverken antallet af ofre eller den konkrete ødelæggelse, terrorismen har forvoldt i Skandinavien, kan begrunde den megen plads, kampen mod terrorisme fylder i politikken, i medierne, i det offentlige beredskab og i det internationale samarbejde – kort sagt i danskernes hverdag.

Terror betyder på latin frygt. Og det er den frygt, terrorisme skaber hos almindelige mennesker, der gør, at den fylder så meget i hverdagen. Men først når den har ramt og dermed er blevet en nærværende trussel, der pludselig kan forandre hverdagens trivielle foretagsomhed med dens tilbagevendende sorger og glæder, dramaer og kedsomhed, væren til og intethed til et øjeblik af meningsløs ødelæggelse og pludselig død.

Det skete 11. september 2001, og selv om der er langt fra det amerikanske fastland til Skandinavien, blev den amerikanske tragedie af mange forskellige grunde også resten af verdens. Og var USA langt væk, rykkede truslen tættere på med massakren i Madrid i marts 2004 og nærmede sig endnu mere Nørreport Station med bomberne i London 2005. Før 11. september 2001 var terrorisme ikke et tema i europæisk og dansk politik, men med angrebene i Washington og New York blev truslen nærværende i den danske dagligdag. At truslen, når den er blevet nærværende, fylder så meget, skyldes først og fremmest, at sagesløse pludselig rammes af en velovervejet og planlagt handling, der kynisk vil deres død – uden at de på nogen måde er ansvarlige for den sag, terrorismen vil skabe opmærksomhed om. Det er den bevidste planlægning af uskyldiges pludselige død midt i deres egen hverdag, der skaber frygt i samfundet.

En frygt, der iscenesættes med små midler, men som alligevel truer med at sætte samfundet i stå. Derfor må staten og politikerne reagere på terrorismens frygt, og derfor reagerer de altid ude af proportion – simpelthen fordi det forventes af dem. Vi kan leve med ulykker, sundhedsrisici og naturkatastrofer, men ikke med planlagt død af sagesløse på grund af en politisk sag, de fleste end ikke kan få øje på som for eksempel nogle karikaturtegninger af en profet i en avis. Novellerne i nærværende antologi kredser alle om pludseligheden og tilfældigheden i terrorismens brutale nedslag i hverdagen.

Den største trussel om et større planlagt terrorangreb i de skandinaviske samfund udgår fra bjergene i Pakistan. Danmark har med Muhammed-tegningen-sagen gjort sig til mål. Det viste angrebet mod den danske ambassade i Islamabad i juni 2008 og det forpurrede plot mod København og Århus i efteråret 2009. Planlagt i Pakistan, forberedt af en forretningsmand og hans ansatte i Chicago og formentlig tænkt udført af et europæisk netværk ligner det det mest alvorlige forsøg på et stort terrorangreb i Europa siden bomberne i London i 2005. Modellen var angrebet i Mumbai i november 2008, hvor 10 veltrænede unge mænd var skyld i 174 sagesløses død.

Plottet blev heldigvis afværget takket være det internationale efterretningssamarbejde, som efter London-bomberne synes at fungere ganske effektivt. Det er blevet markant sværere for al Qaeda-terroristerne i Pakistan at ramme mål i Europa. Derfor har de i de senere år i stigende grad forsøgt at udlicitere forsøgene til amatører i de vestlige samfund. Det gør det sværere for myndighederne at spotte forsøgene på terrorisme, men heldigvis er de ofte klodsede og forkludrede. Ikke desto mindre er terrorisme desværre stadig en trussel i hverdagens trivielle trummerum og vil efter alt at dømme vedblive med at være det i flere år fremover.

Lars Erslev Andersen, juli 2010

Titel: Yazids drøm – vinder af konkurrencen

Skrevet af: Frank Rytlow, København N

Alder: 25

Beskæftigelse: Arbejdsløs

Hvordan fik du ideen?

”Ideen til selve historien kom nok fordi, jeg har undret mig over, at terror af en eller anden grund altid skal foregå med bomber. Der er jo tusindvis af måder at slå en masse mennesker ihjel på.”

Hvem er din favoritforfatter og hvorfor?

”Jeg ved ikke, om jeg har nogen favorit. Bret Easton Ellis er i hvert fald et bud. Det er svært at sige, hvad der foregår inde i hovedet på den mand.”

Hvorfor skal folk læse din novelle?

”Jamen jeg tror, det er lykkedes mig at skrue en nogenlunde tempofyldt novelle sammen. Det er jo svært at anbefale sig selv, men hvis jeg vinder foran 125 andre, må den jo kunne noget.”

Yazids drøm

Azhar stillede bakken med tekanden, de små glas og sukkerknalderne fra sig på bordet.

”Tag en kop te, venner,” sagde han, mens han viftede med sin mobiltelefon oppe ved øret.

Den gestus kendte de seks andre tilstedeværende udmærket, og de begyndte i stilhed at pille batterierne ud af hver sin telefon. Med den forsamling kunne man med sikkerhed sige, at minimum to blev aflyttet. Azhar lod blikket vandre hen over de seks telefoner på bordet for at sikre sig, at de alle var skilt ad på tilfredsstillende vis.

Han kiggede myndigt rundt på de andre. Det var noget, der faldt ham ganske naturligt. Før han kom til landet, havde han været fem år i den libanesiske hær, efterretningstjenesten vel at mærke. Man så ham aldrig virke presset eller give udtryk for, at han ikke havde styr på en given situation. Han var højt respekteret og frygtet i de kriminelle kredse på Nørrebro. På en måde en mytisk figur, en der blev fortalt historier og anekdoter om i flæng. Ikke mange var klar over, om de var sande, og de, der var, løb ikke med sladder. De var hans venner og medsammensvorne, og ingen, hverken han eller dem, kunne få noget ud af at ødelægge, hvad der var effektivt skræmmemiddel.

Azhar lagde sin højre hånd på sin bedste ven og partner in crime, Hamza, en muskuløs kæmpe på 29. Han var seks år yngre end Azhar, men havde altid stået ved hans side, de var som brødre for hinanden. Han var atypisk i det arabiske miljø. Han drak ofte og havde faktisk lige så meget kontakt til danskerne på broen, som han havde til indvandrere. Det kunne for nogen godt have haft en negativ effekt i form af latterliggørelse og bag om ryggen-snak. Men Hamza var Azhars bedste ven, og var man det, havde man fortjent sine stjerner. Azhar gav ham et klap på skulderen og vendte blikket mod de andre.

”Et par stykker af jer ved godt, hvorfor I er her.”

Hans dansk var næsten uden accent.

”De, der ikke gør, er her, fordi de har fået at vide, at der er nogle seriøse penge at lave. Før jeg går videre, skal I vide, at det har ikke har en skid at gøre med det, vi normalt laver. Det er alvor det her, noget der kan sende jer i Vestre resten af livet.”

”Hvad laver Jawaad her så, hvis jeg lige må spørge?”

Det var Niels, der brød ind. Perker-Niels kaldte man ham. Han var vokset op på Nørrebro og havde i en del år været en af Hamzas og Azhars trofaste soldater. Grunden, til han spurgte, var åbenlys for alle ved bordet. Jawaad var Hamzas lillebror og havde aldrig været med til noget som helst. Ikke så meget som en slikkepind havde han stjålet. Det var ikke velanset at have folk med, som ikke i forvejen havde bevist deres værd og loyalitet.

”Det skal jeg nok komme til, Niels,” sagde Azhar.

”Hvis alt går, som det skal, kan vi gå fra det her med lige over en million hver. Hvis jeg kender jer ret, sidder I bare og venter på, at I kan sige ja og komme i gang med at lave gryn. Men I skal vide, at I kommer til at skulle slå ihjel for de her penge. Det bliver ikke nogen fucking skovtur.”

Han holdt en pause for at være sikker på, at alle havde fattet budskabet.

”Godt. Jeg håber, at I har fattet, at jeg ikke vil have nogen med, der skal spille smart og ikke tør sige nej. Det, vi gør nu, er, at alle tager deres mobiler i lommen. Lad være med at sætte batteriet i. Så går I ud og spiser en shawarma, får noget fisse, eller hvad fanden ved jeg. I tænker rigtig godt over, hvad jeg har sagt. Forestil jer, at I står med en gun i baghovedet på tante Fatima, kan I trykke af? Hvis I ikke mener, I kan det, så kommer I ikke tilbage. De, der ikke kommer tilbage, snakker aldrig med nogen af os om det her møde. Det samme gælder de, der kommer tilbage, I holder jeres kæft om, hvad der kommer til at foregå fra nu af.”

Han pegede rundt på hver enkelt af dem for at understrege, at han mente, hvad han sagde.

”Vi mødes her om to timer.”

Nede på Korsgade gik de tre resterende fra mødet, Omeir, Yazid, og Ayman. De tre havde i løbet af fire år fået en temmelig succesfuld kokainhandel op at køre. Yazid, som var den ældste af de tre, stod for at opbevare det meste af stoffet. Det var også ham, der hentede, når de manglede mere samt målte op i poser, som han så gav videre i mindre portioner til de to andre. Når de to andre var kommet af med en ladning, gav de alle pengene til Yazid, som så holdt på dem, indtil han mente, at overskuddet var stort nok til, at de tre kunne dele noget af det. Det skete cirka hver anden uge.

Omeir og Ayman stod for alt, hvad der havde med salg og kundekontakt at gøre. De tog til de fester rundt i byen, hvor de mente, der var penge at lave. De havde en telefon, hvor de skiftede nummeret en gang om måneden. Den skiftedes de til at passe, og de rykkede ud i døgndrift, når nogen skrev til nummeret. Havde man så vist sig at være en god kunde, sendte de det nye nummer, når de skiftede.

Både Omeir og Ayman var ganske godt tilfredse med den aftale. Det forholdt sig noget anderledes med Yazid, som både havde kone og børn. Han kunne mærke, at det sled på hans nerver. Hans kone vidste ikke, hvad han lavede. Hun var selvfølgelig klar over, at de ekstra penge nok ikke kom fra sort arbejde hos en grønthandler. De gange, hun havde prøvet at spørge ham om det, havde han gjort det klart for hende, at hun ikke skulle blande sig i det, og at hun bare skulle være glad for de ekstra penge. Hun accepterede det modvilligt, indtil videre i hvert fald. Men det smertede ham også at skulle lyve over for sin egen hustru. Sådan var det jo ikke meningen, at et godt ægteskab skulle fungere.

Yazids drøm var at starte sin egen restaurant. En arabisk familierestaurant, som hans børn kunne overtage, når engang hans tid var forbi. Det ville også være en dejlig opvækst for dem. Når han tænkte på det, kunne han levende forestille sig, de små løbe rundt mellem bordene og lege med de andre børn fra gaden, mens konerne forgæves prøvede at få dem til at opføre sig ordentligt. Netop derfor vidste han, at ligegyldig hvad Azhar havde af planer, ville han ikke tøve med at sige ja. Chancen for at få det liv, han ønskede for sin kone og sine børn, var det vigtigste for ham. Prisen var ikke så vigtig. Azhar var desuden en erfaren leder og overlod ikke noget til tilfældighederne. Det fik ham til at være mere tryg ved situationen.

”Gi´ mig nu en bare en fucking smøg, din luder.”

Omeir gav Ayman et dask i nakken og indtog en overdreven boksestilling med det ene ben ude på vejbanen.

”Ja, slap af mand, din jøde, er du for dum til at gå i kiosken, eller hvad fanden sker der? Eller har du ikke fået lommepenge eller hvad?”

Ayman trak en smøg op ad pakken tyrede den efter Omeir. Han greb den ved et rent tilfælde.

”Arg, du så dårlig, hvis det ikke var fordi, din pik var så lille, ville jeg sgu ikke tro på, at du kunne spille den af!”

”Hold nu lige kæft og kom her hen begge to.”

Yazid vinkede dem hen mod Korsgadehallen. De fulgte efter ham over på siden af hallen, hvor de kunne snakke i fred og ro.

”Stik mig lige en smøg, Ayman,” sagde Yazid

”I er sgu da nogle aber, mand, tror I, det er Muhammeds gavebod eller hvad?”

”Hold nu lige kæft,” vrængede Yazid.

”Hvad fanden tror I, det er, han vil? Tror I, det er et røveri eller hvad?”

Omeir klappede en enkelt gang i hænderne, så det gav et lille smæld og dansede en karikeret dans med knyttede næver i vejret.

”Det håber jeg sgu. Hurtig ind hurtig ud, du ved.”

”Det er sgu ikke noget røveri mand. Har I nogensinde hørt om et røveri, hvor man helt sikkert skal nakke nogen?”

Ayman knipsede lidt imaginær aske af sin cigaret og kiggede sig over skuldrene i begge retninger.

”Du har ret. Men hvad fanden er det så? Han skal jo heller ikke bruge syv mand til at nakke et eller andet fjols. Medmindre han vil nakke alle HA´ere i hele København, hvem fanden skulle betale for at få det gjort?” sagde Yazid.

”I tager sgu da med op igen, ikke?”

Omeir slog ud med hænderne

”Selvfølgelig mand, ligegyldigt hvad det er, så klarer vi det sammen. Ikke Yazid? Du tager da med?”

Yazid havde igennem de sidste fire år lagt omkring 250.000 kr. til side fra deres forretning. Hvis der virkelig var over en million at hente ved at være med til det her, skulle han måske bruge omkring 300.000 kr. til at få pengene vasket hvide. Resten ville være nok til at købe en udmærket restaurant, i hvert fald nok til at han kunne låne resten i banken.

”Jo, vi tager alle sammen med. Men I skal være klar over, at når vi først er inde i det her, så kommer vi ikke ud, før vi er færdige eller sidder i spjældet. Han lader os ikke skride midt i det hele, så godt kender jeg ham, han er fucking ligeglad med, hvor meget I tuder.”

Omeir sendte ham et blik fuld af foragt.

”Hvad fanden tror du om mig for. Tror du jeg er en fucking kylling? Jeg løber sgu ingen steder.”

Yazid kiggede opgivende på ham.

”Jeg siger det jo bare til dig, ikke din tosse? Azhar er fin nok at være venner med, men du har ikke lyst til at pisse ham af, forstår du?”

Omeir lavede endnu et af sine små dansetrin og lo hånligt.

”Jeg har har fattet det chiken shit. Skal vi komme derop eller hvad, jeg glæder mig sgu til at høre, hvad perkeren har til os.”

Selv om Omeir var en frygtløs adrenalinjunkie, var han alligevel ikke ADHD-belastet nok til at fortsætte den kække stil oppe i lejligheden. Han vidste jo godt, at Yazid havde ret. Da de kom ind, var de andre kommet. Det vil sige den eneste ud over de tre, der havde forladt lejligheden, var Perker-Niels. Hvilket, så vidt Yazid kunne regne ud, betød, at Jawaad, Hamza og selvfølgelig Azhar allerede vidste, hvad der skulle foregå.

”Telefonerne op på bordet igen, drenge,” sagde Azhar, da de kom ind i stuen.

De tre pushere smed hver deres telefon på bordet. Niels og Hamza sad og drak en bajer, som Niels havde haft med tilbage til dem. Ingen havde valgt at blive væk. De var stadig fuldtallige.

”Okay, skidefedt, drenge. Så går vi i gang.”

Azhar gik hen til en reol i den anden ende af stuen og tog et eksemplar af koranen ned fra en hylde. Han åbnede den og tog et billede ud af den, stillede den tilbage igen og gik hen til Niels.

”Send det her rundt, så alle kan se det.”

Niels var netop i gang med at tage en tår af sin øl, da han kiggede på det billede, han havde fået stukket i hænderne. Han nåede kun akkurat lige at sluge i stedet for at spytte det hele ud igen.

”Hold da kæft mand, er det ..?”

Han pegede på billedet, mens han skiftevis kiggede på Azhar og Hamza. Så sendte han det videre til Omeir, der sad og viftede som en gal for at få fingre billedet. Omeir var ved at falde bagover, da han så det, og havde sikkert gjort det, hvis ikke han havde siddet i en sofa. Fotografiet viste en kæmpe bunke penge i blandede sedler, der lå på et bord.

”Hold kæft Azhar, er det vores moneter, det der?” spruttede han.

”Der er otte millioner, og nej, det er ikke vores endnu. Men det bliver det.”

Efter at alle havde set billedet, tog Hamza det, satte ild til det og smed det i askebægeret. Mens Ayman og Omeir, med noget der kunne forveksles med smerte i blikket, så det brænde, lænede Yazid sig ind over bordet og kiggede på Azhar.

”Hvor fanden har I det billede fra, og hvordan får vi fat i de penge der?”

”Det kommer nu, bare tag det helt roligt,” sagde Azhar uden at fortrække en mine.

”Som I ved, er Jawaad de sidste tre år kommet meget oppe i moskeen i nordvest. Han er kommet i kontakt med nogle mennesker, der har kontakt til en eller anden Qaedagren i Pakistan. De har åbenbart i længere tid ledt efter nogen, der kunne sørge for at hævne de der skide tegninger i Jyllands-Posten. Det er de så åbenbart også klar til at ofre otte millioner på. Problemet er, at ifølge de folk har de meget begrænset mulighed for at udføre noget som helst selv, fordi PET holder øje med dem.”

Jawaad sad og hørte på Azhar, der forklarede situationen for de andre. Han følte en mærkelig blanding af total afsky over for de kriminelle idioter, der skulle udføre den ædleste af alle opgaver for Allah, samtidig en sær beruselse over, at ventetiden snart ville være ovre.

”For et halvt år siden holdt Jawaad op med at komme oppe i moskeen for ikke at tiltrække sig uheldig opmærksomhed. For omkring en måned siden kom han til mig og Hamza med det her tilbud. For fjorten dage siden var Hamza ude for at tjekke, at pengene virkelig eksisterede. Det er ham, der har taget billedet, I lige så. Jawaad skal ikke have del i pengene, det vil sige, at det potentielt er otte millioner delt mellem seks mennesker. Som I jo nok har gættet, skal vi udføre terroraktioner, som al-Qaeda så vil gå ud og tage æren for.

”Jamen, hvad fanden vil det sige? Skal vi sprænge bomber eller hvad?”

Det var Niels, der ikke kunne holde kæft mere, hvilket tydeligvis irriterede Azhar, som foretrak noget, der var lidt tættere på militær disciplin.

”Nej, det kommer højst sandsynligt ikke på tale. De troende har i hvert fald ikke noget materiel at tilbyde os, det ville være alt for åbenlyst, hvis vi selv skulle ud og skaffe det. Risikoen for at blive taget er alt for stor. Aftalen er, at vi får 120.000 per person, vi nakker. Det vil sige, at hvis vi vil have alle otte mil, skal der ordnes 66 styk. Jeg ved godt, det lyder som et fandens stykke arbejde, men vi har den fordel, at vi selv bestemmer, hvem det skal være, og hvordan det skal foregå. Mig og Hamza har snakket det igennem, og jeg tror vi har løsningen på, hvordan det hele kan ordnes i et hug.”

Hamza tog den sidste slurk af sin øl og bankede den ned i bordet. Det gav et sæt i de andre. De havde alle siddet, som var deres muskler gået i dvale. Ingen af dem havde drømt om, at det var den besked, der ventede dem.

”Hør rigtig godt efter nu! I kom selv tilbage. I fik valget. Det valg har I ikke mere. Mig og Azhar skal nok være lige så meget en del af det her som jer, vi skal ikke bare stå og glo på, at I udfører det beskidte arbejde. Vi skal nok komme igennem det. Men hvis der er nogen af jer, der får smarte ideer om at springe fra, så håber jeg fandeme, I har et godt forhold til Allah. I ved, hvor nemt det er for os at få ram på jer, hvis vi vil, vi behøver ikke engang gøre det selv. Hvis I tror, at det hjælper at snakke med panserne, så glem det. En fængselsmur er ikke så tyk, at SMS´er ikke slipper igennem, og vi skal nok få fat på jer. Bare sørg for at opføre jer en smule professionelt og gør, som der bliver sagt.”

Ingen omkring bordet havde lyst til at kommentere den besked. Eneste reaktion kom fra Omeir, der sad og nikkede med hovedet i en taktfast rytme, mens han kiggede på de andre.

Azhar, som helt bevidst var gået et par skridt baglæns, mens Hamza gjorde konsekvenserne af mytteri klar for de andre, gik nu hen til bordet igen.

”Vi mangler stadig at gøre det sidste klar. Der er ingen grund til, at I ved, hvad der skal ske. Det er for alles bedste. Jeg vil gerne vide, hvor mange våben folk ligger inde med, det er ikke sikkert, vi får brug for dem, men det er vigtigt at vide. Niels du har tre ni millimeter-automatpistoler, ikke?”

”Jo, den ene er lånt ud, men den kan jeg hurtigt få tilbage.”

”Godt. Hvor meget ammunition har du?”

”Rigeligt, 150 stykker, tror jeg.”

”Fint, det er rigeligt. Vi ligger inde med to AK-rifler. Ayman, Yazid, Omeir?”

Hverken Ayman eller Omeir havde våben liggende.

”Jeg har en kaliber 45 colt. Officers udgave 2. verdenskrig, men jeg har ingen kugler,” sagde Yazid.

”Kaliber 45 er ikke noget problem, det skaffer Hamza til dig.”

Hamza nikkede og blinkede til Yazid

”Du får dem i løbet af næste uge, jeg sender en af drengene forbi.”

Azhar klappede sine hænder sammen.

”Okay. Er der nogen af jer, der har brugt nogen af de våben til noget? Hvis vi kommer til at skulle bruge dem, så er det ikke skide heldigt, hvis panserne kan samle et spor op fra nogle gamle sager.”

Hverken Niels eller Yazid havde brugt deres våben til noget.

Luften i den lille stue var efterhånden tyk af røgen fra de cigaretter, som blev kæderøget. Azhar bad Niels om hurtigst muligt at skaffe den udlånte pistol tilbage. Niels forsikrede ham om, at det ikke var noget problem. Det betød, at der i alt var fire pistoler og to AK47-rifler, altså et våben til hver. Azhar gik hen og åbnede døren ud til gangen som tegn til, at forsamlingen kunne opløses.

”Husk nu, lad være med at snakke om det med mobiler i nærheden. Lad være med at lave alt mulig andet lort, mens det her står på. I tre sælger det sidste coke, I ligger inde med, og så holder I en pause, indtil det her er overstået.”

Han sagde det med vilje, mens de tre pushere var på vej ud af stuen. På den måde undgik han at diskutere sit krav. Det var heller ikke for meget forlangt i forhold til risikoen ved den aktion, de havde gang i.

”Der kan godt komme til at gå en måneds tid, måske mindre. Vi får fat på jer.”

De tre pushere var selvfølgelig ikke meget for at skulle stoppe deres forretninger. Kunder i det miljø var ikke ligefrem loyale. Kunne de ikke få, hvad de ville have af den ene, så gik de til den anden. Det kunne vise sig at blive et helvedes arbejde at få en kundekreds op at køre igen. På den anden side kunne de selvfølgelig godt se, at det ikke var særlig smart at rende rundt og tjene håndører, når man skulle slå 66 tilfældige københavnere ihjel. De havde ikke så meget tilbage på lager. De solgte resten og gav sig til at vente.

Der skulle gå lidt over to uger. Det ringede på døren hjemme ved Yazid. Han havde lige været nede for at købe et stort tæppe nede ved den tyrkiske tæppehandler i Nørrebrogade. Han og hans kone Kisha stod og snakkede om, hvem der mon kunne være interesseret i at overtage det gamle. Eller rettere diskuterede, om man kunne være bekendt at give det videre til noget familie, eller om det ville blive opfattet som en fornærmelse. Han løftede røret til dørtelefonen. Det var Omeir.

”Det er Omeir. Kom, Hamza har ringet.”

Yazid lagde røret på, så forsigtigt han kunne, næsten som troede han, at han kunne skjule, at der overhovedet var blevet ringet på.

”Hvem er det?”

Kisha stod i døren til stuen og så på ham.

”Det var Omeir. Jeg bliver nødt til lige at hjælpe ham med hans bil, det er en gammel aftale, jeg har glemt.”

Hun sagde ikke noget, men vendte sig om og gik ind til børnene, der legede på gulvet inde i stuen. De skulle have været oppe forbi hendes forældre den eftermiddag. Kisha og hendes mor var ved at arrangere et bryllup sammen med noget familie, der boede i Mjølnerparken. Han vidste, at tavsheden var hendes måde at vise sin utilfredshed på. Det gjorde ondt på ham, men han havde ikke tid til at forklare og undskylde nu. Han forlod lejligheden uden at sige farvel.

Da han kom ned på gaden, stod Omeir og lignede en epileptiker i udbrud.

”Hvad så mand? Er du klar eller hvad?”

”Du ligner fandeme en, der glæder dig til at gå i gang med det her lort. Er du syg i hovedet eller hvad?”

”Hey, slap af Yazid. Det skal nok gå mand. Vi har styr på lortet. Har vi ikke styr på lortet?