Erling Poulsen

Barneplejersken

Lindhardt og Ringhof

Barneplejersken

Copyright © 1959, 2016 Erling Poulsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711478394

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Lyset på sovesalen havde været slukket i to timer, da pigen i seng nr. 12 forsigtigt steg ud på gulvet og begyndte at klæde sig på.

– Linda! Hvad er det, du gør? hviskede den halvsovende pige i seng nr. 11. – Flygter du?

– Ja. Du sladrer ikke, vel?

– Selvfølgelig sladrer jeg ikke. Men …

– Tys. Vi vækker de andre.

Pigen, der var ved at klæde sig på, trak lydløst en ulden kjole over sit hoved.

– Det er dumt af dig, Linda. De fanger dig hurtigt … og så straffer de dig.

– Tys!

Hun lukkede døren til garderobeskabet og spejdede nervøst rundt i mørket.

– Linda. Du er dum. De straffer dig.

– Nej, de gør ikke. De har slet ingen ret til at beholde mig her.

– Jo, de har. De har ret til at beholde dig, til du er 18 år, og du er kun 17.

– Jeg er ligeglad. Jeg holder det ikke ud mere. Nu har jeg boet på børnehjem og pigehjem hele mit liv. Jeg har fået nok.

– Hvor flygter du hen?

– Det ved jeg ikke. Jeg bare flygter. Farvel, Karin.

Med sine sko i hænderne listede hun forbi den lange række senge, hvori unge piger på hendes egen alder lå og sov. Hun åbnede varsomt døren for enden af sovesalen og trådte ud i en forstue med knager på alle fire vægge og et utal af pigefrakker sirligt ophængt på bøjler med hæklet betræk. Hun hentede sin frakke, en kort lys duffel-coat, som hun hastigt trak over sine spinkle skuldre. Derefter listede hun videre, ud i en lang korridor og ned ad hovedtrappen til stueetagen. Portdøren var låst. Også bagdøren til haven var låst. Hun fortsatte ned ad trappen til kælderen og standsede ved et vindue, der vendte ud til urtehaven ved gavlen. Da hun havde taget sine sko på, åbnede hun vinduet og kravlede ud gennem det. Månen stod højt på himlen, rund og hvid.

Hun standsede med et gisp efter at have gået kun to skridt. Der lød støj i haven bag hende, en raslen mellem buskene, som hastigt kom nærmere. Det var en hund, der kom, en lille ruhåret foxterrier.

– Arro … Hun lagde sig på knæ, løftede hunden op i sine arme og talte ømt og hviskende til den. – Tys, Arro. Ikke gø, vel? Vær helt stille. Ellers opdager de, at jeg flygter.

Hunden slikkede hendes hænder med stakåndet glæde, og hun klappede den kærligt: – Søde lille Arro. Bare jeg kunne tage dig med mig. Det vil blive svært for mig at undvære dig.

Hun fældede en tåre, mens hun tog afsked med hunden. Det var kun fire måneder siden, at hun havde fundet den, syg og forkommen, ude på marken bag rosenhaven. Ingen havde kunnet sige, hvorfra den kom eller hvem den tilhørte, og hun havde derfor bragt den ind i varmen og havde madet og plejet den, indtil den en uge senere sprang lystigt omkring. Arro havde hun døbt den. Forstanderinden havde anmeldt fundet af hunden, og den var blevet fremlyst af politiet, men ingen ejer havde meldt sig, og til sidst havde hjemmet fået myndighedernes tilladelse til at beholde den.

Men det er min hund, havde hun altid sagt til sig selv, skønt det var forstanderinden, der havde betalt hundetegnet. Jeg fandt den, jeg gjorde den rask igen, og det er jo også altid mig, den følger og adlyder.

– Farvel, Arro! Hun gav hunden et sidste kærtegn og slap den – … og hav det nu godt. Vi ses nok aldrig mere. Slut dig til Karin fra nu af. Karin er tit så rar. Hun vil være god mod dig. Slut dig til hende.

Hun fortsatte flugten tværs gennem urtehaven og ind i skyggen af de blomstrende kirsebærtræer, der kantede alléen, der førte op til landevejen. En enkelt gang standsede hun og kastede blikket tilbage. Dér lå pigehjemmet i det sølvhvide lys fra månen og stjernerne, en høj, kantet og grå bygning med en stor trist port i midten og små triste vinduer på begge etager. Hendes hjem! – hendes forhadte hjem med de forgyldte afskallede bogstaver over portalen: Pigehjemmet maren møllers minde.

Det var i sådanne grå og glædesløse bygninger, hun havde haft sit hjem så langt tilbage, hun kunne huske – og det var alle disse hjem, hun flygtede fra i nat, drevet af den lyse og navnløse længsel, som havde levet i hendes inderste altid og nu ikke længere lod sig kue.

Idet hun vendte sig bort for at genoptage flugten, fældede hun endnu en tåre. – De vil såmænd ikke komme til at savne mig, sagde hun til sig selv. – Og jeg vil ikke komme til at savne dem.

Alligevel sporede hun allerede et smerteligt savn i sit hjerte. Jo, tænkte hun, mens hun smagte på den salte tåre, der havde lejret sig ved hendes mund. Jeg vil komme til at savne lille Arro. Arro holdt af mig. Han holdt virkelig af mig.

Så snart hun nåede landevejen, søgte hun sydpå over de grønne enge mellem pigehjemmet og den nærliggende proprietærgård. Hun vovede ikke at følge vejene. En eller anden af egnens folk kunne få øje på hende, og vedkommende ville da straks tænke sit og forsøge at standse hende.

Hun sprang over en grøft og fortsatte frem ad en sandet markvej tæt ved skovbrynet. Det var ikke noget ideelt vejr at flygte i. Vejen, hun gik på, lå badet i månelys. Hun søgte tættere ind mod skovbrynet og tog længere og hurtigere skridt. Dybt inde i skoven hørte hun en ugle tude, og et sekund følte hun angst.

Hun var kun 17 år, men hendes krop var en ung kvindes. Hun havde lange slanke ben, blødt svungne og smalle hofter og et fast, yppigt bryst. Hendes ansigt var blegt og rørende smukt med klare brune øjne og en blid sørgmodig mund. Hendes hår var halvlangt, fyldigt og kulsort.

Linda Bang hed hun. Hun havde mistet sine forældre, da hun var tre år gammel, og hun havde kun ét eneste minde om dem. Dette minde opbevarede hun som en kostbar skat i sin erindrings allerinderste. Med visse mellemrum, især når hun var meget ulykkelig, tog hun mindet frem og varmede sig ved det – som et forkomment barn, der rækker sine frysende hænder mod en lunende ild.

Hun standsede brat. Der lød igen støj bag hende. Hun kastede hovedet tilbage og spejdede ængsteligt rundt. Hun så skyggen af et lille jagende væsen dukke op på den månelyse eng lidt borte. Det var igen Arro, der kom.

– Arro! sagde hun mildt bebrejdende, da hunden lidt efter stod logrende og stønnende ved hendes fødder. – Jeg kan ikke have dig med. Jeg er på flugt. Løb hjem med dig.

Hunden peb og søgte ind til hende, og hun satte sig på hug og kløede den bag ørerne. – Hører du, Arro? Løb hjem. Slut dig til Karin. Jeg kan ikke have dig med …

Hun fortsatte sin vandring langs skovbrynet. Hunden fulgte med. Den småløb ved siden af hende med hovedet bønligt på skrå, som om den ville sige: »Vær nu god, Linda. Lad mig komme med. Jeg hører til hos dig, ikke hos Karin eller nogen anden. Jeg vil være, hvor du er. Jeg skal nok opføre mig pænt på hele rejsen. Bare jeg må være hos dig!«

Hun standsede atter. En skarp og bydende kommando lå hende på læben, men den blev aldrig sagt. Idet hun bøjede sig ned for at gribe hunden ved halsbåndet, rejste den sig på bagbenene og rakte hende begge sine poter! Hun smilede rørt. – Sødeste lille Arro. Jeg er ked af det. Men jeg må sende dig hjem igen. Jeg kan ikke have dig med, hvor gerne jeg end vil …

Hunden søgte tættere ind til hende. Dens korte hale vrikkede ivrigt, og dens bagben begyndte at danse.

– Nej, lille Arro. Det nytter ikke, at du laver kunster. Jeg kan ikke have dig med. Det er ganske umuligt. Jeg rejser bort for at finde et andet og bedre sted at bo … et sted, hvor jeg kan få arbejde, og jeg kan ikke møde op med en hund … selv om det er den sødeste hund i hele amtet. Det går aldrig, Arro. Det må du forstå. Løb så hjem.

Det var som om hunden endelig forstod. Langsomt og modvilligt travede den tilbage ad markvejen.

– Farvel, Arro! hviskede hun grådkvalt.

Hun gik det meste af natten, over marker, små biveje og nye marker. Hun gjorde sig ingen falske forhåbninger. Det var ikke svært at starte en flugt fra Maren møllers minde. Det var heller ikke svært at komme ti eller tyve kilometer væk. Det svære var at undgå at blive fanget og bragt tilbage til hjemmet igen. Hun måtte handle forsigtigt og forstandigt og hurtigt finde arbejde og et sted at bo.

Et lys tændtes et sted ude i natten. Det var to billygter, der flammede op på toppen af en bakkekam. Hun søgte i skjul i den nærmeste grøft, indtil bilen nåede hende og passerede oppe på den asfalterede vej i hvinende fart.

Hvad var klokken mon? Hvor længe havde hun vandret? I to timer? I tre, fire eller fem? Hun fortsatte ufortrødent sydpå i nøje overensstemmelse med sin plan. Kunne hun nå skinnebussen fra Højby Station klokken 6,04, kunne hun komme videre med hurtigtoget til København, inden pigehjemmets personale opdagede, at hun var flygtet.

Hun nåede en ny lille bivej og et vejskilt: Højby, 4 km. Ude i den østlige kiming var den nye dag ved at bryde frem, altså måtte klokken snart være 5.

– Hej, frøken! Hvor skal De hen?

En mand trådte ud af det skyggefulde mørke under et vejtræ umiddelbart foran hende, og hun standsede med et lille skrig af forskrækkelse. Manden var sort og skummel, og hans forkrøllede tøj tydede på, at han var en omstrejfer, der havde tilbragt natten på et høloft i en af de nærliggende gårde.

Angsten snørede hendes strube til, idet manden trak hænderne op af sine bukselommer og nærmede sig med et fjoget grin.

– Sådan en lille sød én bør ikke gå omkring i natten uden følgeskab. Kom!

Hun snurrede forfærdet omkring på fødderne og stak i løb tilbage ad vejen. Hjertet skød op i hendes hals, mens hun løb. Hun kastede hovedet tilbage, og en vild fortvivlelse og panik kom over hende, da hun så, at den skumle mand forfulgte hende.

Hun ville kalde hjælp, men hendes stemme svigtede hende. Ordet kom over hendes læber, men kun som en syg hvisken. Hun ændrede retning og fulgte en markvej, der førte op til den nærmest liggende bondegård. Den ene af hendes jagende fødder sank ned i et dybt hjulspor, og hun mistede balancen, faldt omkuld og kom fortumlet på benene igen. Et par sekunder efter blev hun klar over, at markvejen ikke førte frem til bondegården, den svingede pludselig brat i den modsatte retning.

– Stands, tøs!

Den skumle mand var ganske nær nu, og hun turde ikke følge markvejen længere. Hun hoppede over et lavt hegn, der indrammede en frugtplantage. Jorden mellem træerne var knoldet, og hun snublede igen. Hendes ene ankel smertede afsindigt, og hun var ude af stand til at rejse sig.

– Forbandede tøs. Hvor blev du af?

Hun fangede et glimt af den sortklædte mandsskikkelse mellem et par træer kun ti eller femten meter borte. Hun blev liggende, hvor hun var faldet, skjult under et lavt æbletræ med en kæmpebred hængende krone. Hun var stiv af rædsel ved tanken om, hvad der ville ske, når manden fandt hende.

Hun lå forpint og kæmpede med sin angst og smerte, da hun pludselig hørte en hunds halsende åndedræt bag sig. Arro! Et hvin af glæde rejste sig i hendes bryst og strube, men det lykkedes hende at undertrykke det, inden det nåede over hendes læber. Arro! Hunden havde altså fulgt hendes spor hele natten igen.

– Åh, lille Arro, hviskede hun blidt, da hunden pressede sin våde snude mod hendes famlende hænder. – Gud være lovet, du kom …

Al hendes ængstelse var borte nu. Hun trykkede hunden ind til sig, fuld af fortrøstning og taknemmelighed. – Arro! Du vil hjælpe mig, ikke? Du vil hjælpe mig mod manden, hvis han kommer.

Hun fangede igen et glimt af den skumle mand mellem plantagens træer. Han vaklede forpustet omkring i den modsatte ende af plantagen. Hendes fortrøstning steg. Når han har ledt forgæves længe nok, vil han give op og forsvinde, tænkte hun.

Men manden gav ikke op. Han nærmede sig igen, stadig spejdende og lyttende til alle sider. Hendes angst vendte tilbage. Måske er Arro en alt for lille hund til at skræmme ham. Måske bliver Arro ligefrem bange og stikker af, når han kommer.

Hun knugede hunden ind til sig. Smerten i hendes ankel var ved at fortage sig. Til gengæld begyndte udmattelsen at plage hende. Hun følte sine lemmer tunge som bly og ønskede et øjeblik, at hun lå i sin varme seng hjemme på pigehjemmets sovesal.

– Nå, det er dér, du gemmer dig, tøs!

Manden havde fået øje på hende. Med det mørke ansigt glødende af ophidselse kom han løbende frem mod æbletræet, hvor hun lå. Han bemærkede overhovedet ikke Arro, førend hunden med en rasende knurren sprang op og gik til angreb. Han standsede forvildet og forsøgte at forsvare sig med et spark, men terrierens kæber havde allerede hugget sig vej gennem hans bukseben og ind i kødet på hans ene læg. Med et brøl af smerte tumlede han om på jorden.

Kampen mellem manden og hunden kunne høres viden om i den stille dagning. En lænkehund gav hals fra den nærliggende bondegård, en anden hund fjernere borte gav hals også, og efter nogle minutters forløb hørtes to tililende mænds stemmer ude i det åbne terræn mellem frugtplantagen og bondegården.

– Arro! Kom! Skynd dig … Hun stak i et humpende løb ud af plantagen. Væk, tænkte hun. Væk! Hvis de mennesker ser mig og begynder at spørge mig ud, vil de hurtigt få mistanke og sende mig tilbage til pigehjemmet.

– Arro! Kom!

Hun fulgte markvejen tilbage til bivejen med skiltet: Til Højby, 4 km. Arro kom springende efter hende med en stump tøj fra den skumle mands bukseben mellem sine tænder.

– Tak, Arro. Hvad skulle jeg have gjort, hvis du ikke havde hjulpet mig.

Hun standsede og bøjede sig over hunden, klappede den taknemmeligt og fortsatte derpå sit løb. Vejen svingede brat til højre, og hun nåede i skjul bag en skov med høje nåletræer uden at blive set af nogen.

Stationsforstanderen, der solgte hende billetten til Holbæk, havde for travlt til at bekymre sig synderligt om hende, og hun følte sig fuldkommen tryg, da hun trådte ud på perronen og lidt efter steg op i den ventende røde skinnebus.

Der var kun to passagerer i skinnebussen, en ældre mand, der sad helt fremme i den store fælleskupé, og en sorthåret ganske ung kvinde, der sad på kupéens bageste sæde.

– Arro! Kom hér …

Linda tog plads midt i kupeen. Hun rakte efter terrieren for at løfte den op på sit skød, men hunden smuttede fra hende og pilede hen til den unge kvinde på det bageste sæde. Kvinden var åbenbart en stor hundeven, for synet af terrieren kaldte et glædestrålende lys frem i hendes mørke øjne.

– Hvor er det en sød hund, sagde hun til Linda. – Hvad var det, De kaldte den?

– Arro.

Arro rejste sig på bagbenene, lagde hovedet skælmsk på sned og løftede begge sine forpoter mod den unge kvinde. Kvinden lo barnligt og fornøjet. – Næh se! Den kan gøre kunster. Hvor er den kær!

Linda og den unge kvinde kom i snak, først om Arro, siden om alt muligt andet. Kvinden var af den snaksomme type, og mens den røde skinnebus raslede sydpå, fortalte hun vidt og bredt om sig selv.

– … og nu er jeg på vej til Holbæk. Jeg er uddannet som barneplejerske og skal begynde et nyt job i dag … på herregården Ryttingeholm, et gods, der har tilhørt slægten Rytting gennem flere hundrede år. Jeg skal passe den mindste af Ryttingerne, en pige på syv år. Det er ikke noget job, jeg bryder mig om. Skal jeg sige min ærlige mening, kan jeg bedre lide hunde end børn. Men lønnen er helt rigtig, så jeg beholder jobbet i hvert fald sommeren over.

Linda lyttede til den unge sorthårede kvinde med kun et halvt øre. Hun sad og døsede i kupékrogen med Arro på skødet, dødtræt efter den lange nattevandring. Hjulene under skinnebussen dunkede deres ensformige rytme, og uden for kupévinduerne fløj forårsgrønne og morgenfriske landskaber forbi.

Som altid, når hun var træt, og modløs, kom billedet til hende, billedet af en smuk hvid svane på en blå sø. Hun så svanen for sit indre blik, og hun hørte en mild og melodisk røst kalde: – Kom, Linda! Jeg er din hvide blanke lykke. Jeg venter dig et sted i verden. Kom! Bryd op fra din triste hverdag og rejs ud og find mig.

Når hun kastede et blik tilbage over det liv, hun havde levet, så hun altid en klar forbindelse mellem dette drømmebillede af den hvide svane og det eneste minde, hun havde om sin døde far og mor. Også mindet om forældrene var knyttet til en blå sø og en hvid svane.

Hun var tre år dengang, og hun huskede ganske tydeligt, at hun den dag havde været klædt i en skinnende rød kjole. Hun havde leget i en park på en grøn plæne tæt ved en blå sø, og hendes forældre havde stået ved søbredden arm i arm og sludret og leet sammen. Pludselig havde hun set en stor fugl komme svømmende tværs over søen, en svane, glitrende hvid og majestætisk med den lange slanke hals yndefuldt knejsende i det gule solskin.

– Far! havde hun råbt. – Mor! Se den store fugl! Se den store hvide fugl!

Hun havde stået ganske henrevet af lykke og betagelse. Aldrig før havde hun set noget så overvældende, så ophøjet smukt.

Dengang havde hun ikke vidst, at den store hvide fugl var en svane. Hun kendte simpelt hen ikke ordet. Hun havde først lært det flere år efter, da hun boede på et skolehjem i Jylland og læste H. C. Andersens eventyr om den grimme ælling, der voksede op og blev til en skøn hvid svane. Eventyret havde gjort et uudsletteligt indtryk på hende, og hun havde altid siden drømt om, at også hun – den lille grimme ælling Linda Bang – engang ville vokse op og folde sig ud med en hvid svanes ynde og skønhed.

Den unge kvinde ved siden af Linda åbnede sin håndtaske, en ildrød taske af blank plastic. Hun fiskede en chokoladepastil op af en pose, puttede den i munden på Arro og bød også Linda. Bagefter snakkede hun fornøjet videre.

Linda hørte ikke efter. Hun sad med lukkede øjne og lyttede til toghjulenes sang over de blanke skinner, mens hun varsomt kærtegnede Arro, der lå halvsovende på hendes skød. Nogle minutter senere, da hun atter åbnede øjnene, mødte der hende et skrækindjagende syn. Skinnebussen var nået gennem en kurve med skov på begge sider, og den jog nu i stærk fart frem mod en ubevogtet jernbaneoverskæring, hvor en stor tungtlastet kølevogn netop var ved at snegle sig tværs over skinnelegemet.

Ulykken var uafvendelig. Skinnebussen vædrede den mægtige kølevogn med et øredøvende brag, og med luften glødende af gnistrende metal, hvin af bremser, søndersprængte vinduesruder og forfærdede skrig fra Linda og de øvrige passagerer, løb bussen af sporet og havnede med et nyt tordnende brag i grøften ved siden af skinnelegemet.

Linda kom til bevidsthed, da lyden af de første ambulancesirener hørtes i det fjerne. Hun løftede hovedet og stirrede sig forvildet omkring. Hun lå på skinnebussens skrånende gulv, sanseløs efter choket, men tilsyneladende uskadt. Ved siden af hende lå den sorthårede unge kvinde livløs og med ansigtet blodigt kvæstet af glasplinter fra de sønderslåede ruder. Arro lå pibende i en krog af bussen, blødende fra et dybt snitsår i det ene forben.

Gennem det nærmeste splintrede kupévindue hørte Linda en ophidset samtale mellem nogle af de mennesker, der var stimlet sammen omkring ulykkesstedet.

– Lastbilchaufføren er død.

– Hvad med passagererne i skinnebussen?

– De har klaret sig nogenlunde. Togføreren og den gamle mand blev slynget ud, inden bussen gik i grøften. De to unge piger blev slynget på gulvet. De ligger derinde endnu.

– Skal vi ikke bære dem herud?

– Nej. Lad dem hellere ligge, til ambulancefolkene eller doktor Madsen fra Orup kommer. Vi gør måske bare ondt værre, hvis vi flytter dem. Særlig den ene af dem ser ud til at være hårdt såret.

– Er det ikke doktor Madsens folkevogn, der kommer derhenne?

– Jo. Gør plads!

Mindre end et minut senere hørte Linda støj bag sig. Hun drejede hovedet og så, at en lille rund mand på omkring 50 år kom kravlende ind gennem døren til den væltede skinnebus. Manden havde en lægetaske med sig.

– Er De læge? stammede Linda.

– Ja.

Linda pegede på den livløse skikkelse, der lå på gulvet ved siden af hende. – Den unge dame dér er værst medtaget, doktor. De må hellere undersøge hende først. Jeg fejler vist ingenting. Jeg bare ryster så forfærdeligt over hele kroppen.

– Jeg skal give Dem noget beroligende om et øjeblik, sagde lægen. Han bøjede sig over den unge kvinde, der lå ved siden af Linda, undersøgte hendes sårede ansigt og anlagde en nødforbinding med hurtige og kyndige hænder. Da han lidt efter havde undersøgt kvindens krop uden at finde flere kvæstelser, undersøgte han Linda. – Det er forbavsende, mumlede han. – Det ser ud til, at De er sluppet med choket.

Linda så fuld af medynk hen på Arro, der stadig lå klynkende i bussens krog. – Doktor! Vil De ikke nok se på min hund også. Den er såret i benet.

Lægen trak Arro frem i lyset og betragtede hundens blødende forben. – Der sidder en glassplint i såret, sagde han, og måske er en knogle brækket Vi må have den til en dyrlæge. Men nu kan De foreløbig få den med på hospitalet.

Ambulancerne kom, to direkte fra sygehuset, to fra den nærmeste ambulancestation. Linda blev anbragt sammen med Arro i den sidste ambulance. Hendes muskelkramper var ikke længere så heftige, og det beroligende middel, lægen havde givet hende, begyndte at øve sin virkning. Hun følte trang til at lukke øjnene og bare sove, sove, sove.

– Frøken! Er det Deres taske? spurgte en af ambulancefolkene.

Linda anede ikke, hvad det var, hun svarede på. – Ja, mumlede hun bare og sank tilbage i sin døs.

– Okay. Så må vi hellere tage den med i vognen. Ambulancemanden anbragte tasken på gulvet ved siden af båren. Det var en ildrød taske af blank plastic. Den tilhørte ikke Linda. Den tilhørte den unge hårdt sårede kvinde, der var blevet kørt væk i den første ambulance.

Arro klynkede og peb. Linda græd sagte. Dette bliver enden på flugten, tænkte hun forpint. De sender mig tilbage til Maren møllers minde nu. Når jeg ankommer til sygehuset, bliver jeg nødt til at opgive mit navn og min adresse, og så vil de naturligvis straks ringe til forstanderinden og fortælle, hvad der er hændt mig, og hvor jeg opholder mig.

Tanken om at skulle vende tilbage til pigehjemmet, til mange dages stuearrest, til talløse bebrejdelser og ydmygende formaninger, gjorde hende dybt fortvivlet. Hun græd, indtil søvnen omsider sænkede sit mørke over hende. Det sidste hun så, inden hun sov ind, var en stolt hvid svane på en vuggende blå sø.

Da hun vågnede halvanden time senere, lå hun i en seng på sygehuset. To sygeplejersker opholdt sig på stuen, begge optaget af at lægge rent linned på to tomme senge.

– Hvem er hun? spurgte den ene sygeplejerske.

– Hun hedder Ingrid Iversen.

– Er hun bevidstløs?

– Nej, hun sover bare. Men hun sover meget tungt. Doktor Eriksen forsøgte at vække hende, da hun blev bragt ind, men dét måtte han opgive. Doktor Madsen fra Orup må have givet hende et søvndyssende middel, inden ambulancen hentede hende. Vi måtte åbne hendes taske og kikke i hendes papirer for at finde ud af, hvem hun var.

– Oversygeplejersken sagde, at hun var den eneste, der slap uskadt fra ulykken … altså bortset fra choket.

– Det stemmer. Hun har været forbløffende heldig. Den anden unge pige, de kom med, var derimod frygtelig tilredt. Hun havde snitsår og glassplinter alle vegne i ansigtet og i hovedbunden.

– Stakkels pige! Jeg så dem køre hende ud fra operationsstuen for et øjeblik siden. Hendes hoved var én stor bandage. Har de stadig ikke fundet ud af, hvem hun er?

– Nej. Hun havde ingen papirer på sig. I øvrigt mener doktor Eriksen, at hun har mistet hukommelsen. Hun var nemlig ved bevidsthed nogle få minutter, da de bragte hende ind, men hun kunne ikke besvare et eneste af de spørgsmål, der blev stillet hende. Hun kunne ingenting huske, sagde hun. Hun kunne ikke engang fortælle, hvad hun hed.

Linda lå ubevægelig i sin seng med øjnene lukkede og hænderne foldet på brystet over dyneno. De har ikke fundet ud af, hvem jeg er, tænkte hun febrilsk. De tror, at jeg hedder Ingrid Iversen. De forveksler mig med den unge kvinde, der sad ved siden af mig i skinnebussen.

Den næste tanke, der kom til hende, fyldte hende med en voldsom ophidselse. Der vil gå flere timer, måske flere døgn, førend de opdager fejltagelsen. Det er min chance. Det betyder, at jeg kan fortsætte flugten, hvis jeg bare kan slippe væk herfra i tide.

Den ene af sygeplejerskerne forlod stuen, og Linda åbnede sine øjne. Den anden sygeplejerske kom straks hen til hendes seng.

– Nå, De er vågen, frøken. Det var godt. Hvordan befinder De Dem?

– Tak, udmærket, svarede Linda.

Sygeplejersken smilede venligt og hentede et grønt kartotekskort, der lå på et bord lige inden for døren. – Doktor Eriksen bad mig kontrollere Deres data, så snart De vågnede. Deres navn er Ingrid Iversen, ikke sandt?

Linda tøvede et sekund, inden hun svarede. – Ja, sagde hun med en stemme, der skælvede ganske let.

– Noget mellemnavn?

– Nej.

– De er barneplejerske?

– Ja.

– Og De er født den 12/6 …

– Ja.

– Og Deres adresse er Ellingehøjvej 104, Nykøbing?

– Ja.

– Vi bad politiet i Nykøbing underrette Deres pårørende, men politiets henvendelser på adressen har foreløbig været forgæves. Er der et andet sted, hvor vi kan få Deres familje i tale?

– Nej, svarede Linda nervøst. – De skal slet ikke underrette min familje. Det gør jeg selv. Jeg står op nu og lader mig udskrive.

– Udskrive! Sygeplejersken så bestyrtet på Linda. Jamen, sødeste frøken Iversen. De bør sandelig ikke lade Dem udskrive så hurtigt.

– Hvorfor ikke? Jeg fejler jo ingenting.

Linda gjorde mine til at stige ud af sengen, men sygeplejersken satte sig bestemt imod det. – Nu skal De være fornuftig, frøken. Bliv i Deres seng … i det mindste indtil doktor Eriksen kommer.

– Jeg fejler ingenting, sagde Linda igen. – Jeg er rask. Det er meningsløst, at jeg skal ligge hér og optage en seng, når det ikke er nødvendigt.

– De må hellere drøfte den sag med doktor Eriksen. Sygeplejersken gik mod døren. – Vent et øjeblik, så skal jeg tilkalde ham.

Doktor Eriksen viste sig at være en høj mager mand med et hørgult hår over et smalt ansigt med hageskæg og kraftige hornbriller.

– Hvorfor ikke blive hér et døgn eller to, frøken Iversen? Det er ikke klogt af Dem at lade Dem udskrive så hurtigt.

– Jamen, jeg føler mig fuldkommen rask, doktor.

– Det tror jeg gerne. Men De har dog fået et svært chok, og man ved aldrig med chok … Hvorfor haster det sådan med at komme væk herfra?

Linda undgik lægens spørgende øjne. Hun tænkte på, hvad den unge kvinde i skinnebussen havde fortalt hende. – Jo, sagde hun. Jeg skal i dag tiltræde en ny plads. Jeg er barneplejerske. Jeg vil meget nødig miste den plads.

– Jamen, mon ikke Deres nye arbejdsgiver vil vise sig forstående? Den ulykke, De har oplevet i dag, må siges at være en absolut gyldig grund til at vente nogle døgn med at tiltræde pladsen.

– Jeg er bange for, at min nye arbejdsgiver ikke vil se på sagen med Deres øjne, doktor. Han vil nok bare antage en anden barneplejerske. Han kan få nok af dem til den løn, han tilbyder. Og doktor! De kan jo heller ikke tvinge mig til at blive her, vel?

– Nej. Jeg kan ikke tvinge Dem. Men jeg kan råde Dem, og De bør lytte til mit råd.

– Jeg vil udskrives, sagde Linda stædigt.

Lægen kontrollerede Lindas puls og hjerte, og et øjeblik stod han tankefuld og betragtede hende. – Well, sagde han med et træt smil. Legemligt syg er De i hvert fald ikke. Men bliv nu liggende en times tid og tænk over, hvad jeg har sagt. Hvis De stadig insisterer på at rejse videre, når jeg kommer tilbage, skal jeg nok udskrive Dem.

– Tak, doktor!

Doktor Eriksen forsvandt, og Linda sank tilbage i den store hospitalsseng, og stirrede grundende op i loftet. En lille angst vågnede i hende. Er det meget forkert, hvad jeg gør? spurgte hun sig selv. Skader jeg nogen ved at lade dem tro, at jeg hedder Ingrid Iversen? Hun tænkte efter. Nej. Ikke hvis jeg bærer mig rigtigt ad.

Hun begyndte at udforme en plan i sine tanker. Så snart hun var vel ude af hospitalet, ville hun gå til posthuset med Ingrid Iversens røde taske. Hun ville pakke tasken omhyggeligt ind og sende den til hospitalets kontor sammen med et brev til doktor Eriksen, et brev, hvori hun – uden at nævne sit eget navn – fortalte alt om forvekslingen. Derpå ville hun fortsætte sin flugt, og hun behøvede ikke længere nære bekymring for, at Ingrid Iversens pårørende ikke skulle blive underrettet om den ulykke, der havde ramt hende.

Klokken var 11, da Linda forlod sygehuset med sin duffelcoat over armen og Ingrid Iversens ildrøde plastic-taske i hånden. På vejen ud standsede hun foran portnerlogen.

– Goddag! Jeg er lige blevet udskrevet. Jeg blev indlagt i morges. Jeg kom med en af de ambulancer, der hentede de tilskadekomne ved skinnebusulykken i Odsherred. Jeg havde en hund med mig …

– Åh, den lille terrier? sagde portneren.

– Ja. Ved De, hvor den opholder sig?

– Det ved jeg, frøken. Den blev bragt over til dyrlægen … Harry Brask. Nu skal De få hans adresse. Han bor ikke så langt herfra.

Portneren nedskrev dyrlægens adresse på en lap papir. – Værsgod, frøken. Kan De læse mine kragetæer? Der står Skovvej 3. Når De kommer ud af porten, går De til højre. Så er det den tredje sidevej på venstre hånd.

– Tak, sagde Linda. Hun gik ud i det flammende solkin på pladsen foran sygehuset. En berusende duft af forsythia og syrener kom svævende med vinden fra de små idylliske villahaver på den modsatte side af pladsen. Hun fulgte vejen til højre og spejdede samtidig efter et posthus.

Skovvej var en privat gruset vej, der endte blindt, og som til begge sider var smykket med farvestrålende og velholdte haver. Foran en bred indkørsel til et hvidt hus holdt en tofarvet bil med en solbrændt og sportsklædt ung mand siddende bag rattet. Den unge mand havde netop startet bilen og var ved at køre bort, da Linda standsede foran lågen og messingpladen med navnet Dyrlæge brask.

– Halløj! kaldte den unge mand fra bilen. – Kan jeg hjælpe Dem, frøken? Hvem søger De?

– Jeg søger dyrlægen, svarede Linda.

– Senior eller junior?

– Det ved jeg ikke. Jeg fik opgivet navnet Harry Brask.

– Det er mig.

Den unge mand steg ud af bilen med et stort smil og et spørgende udtryk i to livsglade blå øjne. Han var usædvanlig høj og skulderbred, men virkede sin mandige skikkelse til trods meget drenget. Hans hår var lyst og tætklippet, hans mund fyldig og følsom med stærke velholdte tænder, der blinkede hvidt i solskinnet, når han smilede.

– Til tjeneste, sagde han, og hans klare øjne hvilede med utilsløret beundring på Lindas blege, men yndige ansigt.

– Jeg kommer for at hente Arro, stammede hun.

– Arro?

– Ja, min hund. En lille terrier, der kom til skade med det ene forben i morges … og som blev bragt over til Dem fra sygehuset.

– Åh, nu er jeg med. Han smilede igen sit store drengede smil, men smilet forsvandt snart. Han kløede sig bag øret. – Det er lidt vel tidligt at hente den hund, frøken. Det er kun tre timer siden, jeg opererede ham, og han er endnu lidt sløj efter narkosen. Et par af de glassplinter der sad i kødet på ham, sad nederdrægtigt dybt, så der vil i det mindste gå et par dage, førend han kan begynde at halte lidt rundt.

– Et par dage? sagde hun skuffet Så kan jeg altså ikke få ham med mig nu?

– Nej, ikke så godt. Det ville ikke være hensynsfuldt over for dyret. Men De er velkommen til at besøge patienten. Kom, så skal jeg vise Dem vej. Det er for resten en køn lille hund.

Han førte hende med sig op gennem den brede indkørsel til et anneks, der lå for enden af haven bag den store hvide villa. Lidt efter stod de i et kontor, hvor en ældre kittelklædt kvinde sad bag et skrivebord bøjet over nogle regnskaber.

– Frøken Klausen! Her er ejerinden til den terrier, jeg opererede i morges. Hun vil gerne lige hilse på patienten.

Kvinden bag skrivebordet nikkede. Hun sendte Linda et prøvende blik og rakte efter sin fyldepen. – Åh, frøken. Med det samme De er her, vil De måske være så venlig at opgive mig Deres navn og adresse … til journalen.

– Gerne, sagde Linda. Hendes stemme var ved at svigte hende, og hjertet begyndte at buldre i hendes bryst. Hvad nu? Skulle hun opgive sit eget navn? Eller burde hun fortsat udgive sig for barneplejersken Ingrid Iversen? Eller skulle hun nævne et helt tredje navn?

Kvinden bag skrivebordet ventede med sin fyldepen rettet mod en rubrik i den journal, hun havde bredt ud på bordpladen foran sig. – Nå, sagde hun utålmodigt. – De hedder?

– Ingrid Iversen, stammede Linda.

– Deres stilling?

– Jeg er barneplejerske.

– Og Deres adresse?

– Ellingehøjvej 104, Nykøbing.

– Tak. Kvinden bag skrivebordet løftede atter sit blik mod Linda. Et lille prøvende smil viste sig i hendes ene mundvig. – De er en usædvanlig ung barneplejerske. Er De ikke, frøken?

– Jo, svarede Linda blot. Hun vendte sig fra den kittelklædte kvinde og fulgte efter den unge dyrlæge ind i det tilstødende rum, en stor sollys operationsstue.

Arro lå og sov i en polstret kurv på gulvet, og synet af den sovende hund, hvis ene forben var dækket af en hvid bandage, kaldte klare tårer frem i Lindas øjne. Hun satte sig på hug foran kurven. Dette er sidste gang, jeg får ham at se, tænkte hun. Jeg mister ham nu. Jeg kan ikke vende tilbage og hente ham. Jeg bliver nødt til at skrive endnu et brev … et brev til Karin eller forstanderinden, så de kan afhente ham hér om et par dage.

Hendes øjne fyldtes med tårer. Farvel, Arro! Og tak for al din trofasthed og hengivenhed! Hun rakte en hånd ud for at kærtegne dyrets ru pels.

– Det er bedst, De ikke vækker ham, frøken. Han har brug for søvn. Han var ikke alene såret, da de kom med ham, han var også meget udmattet.

Linda trak hånden til sig og løftede sine tåreblændende øjne mod den unge dyrlæge. – Det er så underligt, sagde hun, at man kan komme til at holde mere af sådan en lille hund end af noget menneske, man kender.

Han sagde ingenting. Han bare nikkede. Der var en alvor og en forståelse i hans øjne, som havde livet givet ham samme bitre erfaring. Åh, Gud, tænkte hun. Han forstår mig. Han ved, hvordan det føles … ikke at have et eneste menneske, man holder af, ikke at have et eneste menneske, der holder af én.

De forlod annekset sammen og gik ud til hans bil. Af og til skottede hun op til ham. Af og til skottede han ned til hende. Hun rødmede, hver gang hun mødte hans øjne.

– De må ringe og høre til Arros befindende, så ofte De vil, sagde han, – og om et par dage kan De afhente ham.

– Tak.

Inden hun nåede at hilse farvel, åbnede han døren til sin bil. – Skal De tilbage til Nykøbing? spurgte han. – I så fald vil jeg gerne køre Dem til stationen.

– Nej, sagde hun forfjamsket. Jeg skal den modsatte vej … sydpå.

– Til København?

– Nej, jeg skal til … til en herregård. Hun ville ikke risikere flere spørgsmål og gav ham hurtigt hånden til farvel.

– Hvad for en herregård? spurgte han. En her i nærheden?

– Nej, en herregård, der ligger langt væk herfra.

Hun ville trække sin hånd tilbage, men han holdt den fast i sin store solbrune næve. – Åh, De skal måske på ferie?

– Nej. Jeg skal … Små svedperler sprang frem på hendes pande, og hendes knæ gav sig til at ryste. Hun anede ikke, hvordan hun skulle få afsluttet den sætning, hun var begyndt på. – … jeg mener … jeg skal … jeg skal arbejde … øh … tiltræde en ny stilling.

– Som barneplejerske?

– Ja.

En lille fure af bekymring prentede sig mellem hans lyse øjenbryn. – Jamen, hvis den herregård ligger meget langt væk, får De så ikke svært ved at komme og afhente Arro?

– Det skal nok gå, sagde hun. Så langt væk ligger herregården ikke. Jeg skal nok komme …

– Hvad er det for en herregård? spurgte han igen.

– Det er … æh … den hedder Ryttingeholm.

– Ryttingeholm! Han smilede bredt. Hvorfor i alverden sagde De ikke det straks? Det er da i høj grad her i nærheden. Der er kun syv kilometer derud. Han lo atter og svingede bildøren helt op. – Vær nu ikke så beskeden, frøken Iversen. Værsgod. Hop ind. Jeg skal til Tommerup. Min vej fører lige forbi Ryttingeholm. Jeg sætter Dem af i alléen …

Hun veg forskrækket et skridt tilbage. – Det er pænt af Dem, stammede hun. – Det er forfærdeligt pænt af Dem, men De må ikke gøre Dem al den ulejlighed for min skyld.

– Snak, det er ingen ulejlighed. Overhovedet ikke. Hop nu ind.

– Jamen …

Tanken om at blive kørt til Ryttingeholm, hvor hun ikke et sekund havde drømt om at tage hen, lamslog hende. Samtidig begyndte hun at frygte det udtryk, der pludselig viste sig i hans blå øjne. Mon han er ved at få mistanke til mig? spurgte hun sig selv. Begynder han at ane, at der er noget, jeg prøver at skjule for ham?

Det drengede og forslagne smil viste sig atter på hans mund. – Hør nu, frøken Iversen. Giv mig ren besked. Er De bange for mig?

– Ih nej. På ingen måde. Men … æh …

– Men hvad?

– Jeg har et ærinde, jeg må ordne, inden jeg forlader byen. Jeg … jeg skal på posthuset og sende en pakke og et brev.

– Okay. Så kører vi på posthuset først.

Hun vovede simpelt hen ikke at protestere længere. Hun tog plads i bilen, sukkede dybt og gøs ved tanken om, at han med al sin iver efter at hjælpe hende formodentlig ville gå med ind på posthuset – og så snart han så, hvad hendes ærinde gjaldt, ville han uvægerligt komme med nye pinlige spørgsmål.

– Nej, sagde hun, idet han startede bilen. – De skal ikke standse ved posthuset. Jeg kommer i tanke om, at jeg lige så godt kan sende min pakke og mit brev fra Ryttingeholm.

Mens de kørte gennem det forårslyse land, fortalte han hende, hvad han vidste om Ryttingeholm og de mennesker, der boede på godset.

– Jeg tror såmænd, ikke, at der venter Dem noget let job, sagde han. – De skifter barneplejerske derude temmelig ofte. Den lille pige, De skal passe, er ikke helt almindelig.

Hun var fast besluttet på at spille sin rolle godt, indtil hun fik lejlighed til at slippe fra ham og fortsætte flugten. – Hvad hedder den lille pige? spurgte hun.

– Ketty. Hendes forældre omkom ved en flyveulykke i Italien for nogle år siden, så det er faktisk hende, der ejer godset og alle millionerne. Jeg ved ikke, om det er bevidstheden herom, som har gjort hende så sær og vanskelig. I hvert fald lader det til, at der kun er ét menneske, der kan styre hende … hendes Moster Maggie, som har boet på godset lige siden hr. og fru Rytting døde.

Han sagtnede farten et øjeblik, drejede hovedet og så på hende med et ømt smil. – For øvrigt kommer vi nok til at se en del til hinanden i løbet af sommeren, hvis De ellers bliver i jobbet og ikke stikker af ligesom alle de andre barneplejersker. Jeg har nemlig tit ærinde på godset. De har et laboratorium derude, et laboratorium, der ledes af Kettys formynder, doktor Ernst Mattesen. Jeg assisterer Mattesen i nogle videnskabelige forsøg og er gerne derude nogle timer hver mandag, onsdag og fredag.

De kørte en stund i tavshed og nåede gennem et nyt vejsving.

– Derude! udbrød han pludselig og pegede. – Derude mellem bakkerne vest for bøgeskoven. Se! Det er Ryttingeholms hvide hovedbygning, der rager op dér. Det spir, der funkler i solen, er spiret på det østlige hjørnetårn.

Hun nikkede. En nervøs uro kom over hende. Sæt nu han kører mig helt frem til hovedbygningen, tænkte hun. Så er jeg afsløret! Måske ved de derude, hvordan barneplejersken Ingrid Iversen ser ud, og ved de det, vil de straks vide, at jeg er en bedragerske!

– Jeg vil gerne have, at De sætter mig af hér, sagde hun. – Jeg vil helst gå resten af vejen. Jeg trænger til at røre benene.

– Alléen op til hovedbygningen er lang nok til at De kan få rørt benene, sagde han. – Sætter jeg Dem af hér, får De over to kilometer at gå, og De risikerer at gå fejl et par gange, fordi vejen helt fremme ved godset flere steder deler sig i to.

Et par minutter efter kom Ryttingeholms lange poppelallé til syne. Han standsede bilen, hvor alleen begyndte.

– Tak, sagde hun og steg hurtigt ud af bilen. – Tak for turen og al Deres venlighed.

– Ikke noget at takke for, smilede han. – Vi ses! Måske er Arro rask, når jeg skal herud på mandag. Så skal jeg nok tage ham med. So long!

Han vinkede sorgløst farvel, speedede vognen op og forsvandt i en sky af gråt støv.

Næppe var bilen ude af syne, førend Linda snurrede rundt på hælen for at flygte ind i den skov, der lå på den modsatte side af landevejen, men inden hun nåede at tage det første skridt, hørte hun en let susen i luften tæt ved sit hoved, og hun så en grankogle fare forbi og havne på landevejens asfalt foran hende. Hun drejede hovedet og måbede.

– Ja, glo du bare! råbte en barnestemme et sted fra. – Det var mig, der kastede den. Hæ! Og du kan godt få én til … lige i smasken.

En ny kogle kom flyvende. Den traf Linda på skulderen. Samtidig hørte hun en ondskabsfuld gnækkende latter.

Hun så sig igen omkring, men det var hende ikke muligt at få øje på dén, der havde kastet koglen. Stemmen hørtes på ny. – Vil du have flere? Eller vil du forsvinde frivilligt?

Linda var nu klar over, hvorfra stemmen kom. Den kom fra et tæt bregnebuskads ved grøften bag alleens første to popler. En blå kjole skimtedes inde i buskadset, og pludselig kom et blegt barneansigt til syne mellem et par grønne bregneblade.

– Jeg ved godt, hvem du er, hvæsede ansigtet. – Du er min nye barneplejerske. Dine kufferter kom i går aftes, og nu kommer du selv. Men vi skal nok få jaget dig væk også.

Linda stod ganske målløs og betragtede barnet, der nu kom masende ud af buskadset med en jordslået kogle i en løftet og truende hånd. Hun havde sjældent set en så snavset og frastødende lille pige.

– Jeg ved det alt sammen om dig, råbte pigen med sin lille mund fordrejet af forbitrelse. – Jeg ved det. At du er ækel. At du er ond … og at du kommer ligesom de andre for at gøre alting væmmeligt for mig.

Linda kunne ikke få et ord over sine læber. Hun blot stod stiv og ubevægelig og stirrede på den lille pige foran hende. Ketty Rytting, syv år, barfodet og med snavs og blodunderløbne rifter på ankler og knæ, klædt i en blå lærredskjole, der var revet itu flere steder. Ansigtet var ligesom de bare ben plettet af snavs, og midt i snavset lynede en bitter rød mund og to trodsige grønne øjne. Også håret var et nedslående syn. Det var blondt, men glansløst, redt stramt tilbage over issen og flettet i to stive rottehaler, der strittede ud fra hver sin side af hovedet.

– Jeg ved det, hvæsede pigen igen. – Jeg ved det alt sammen … at du kommer fra djævelen. Det er derfor, du skal jages væk … og vi skal nok få det gjort. Vi skal nok få dig jaget langt, langt væk!

– Hvem er vi! spurgte Linda.

– Moster Maggie og mig. Men du kender ikke Moster Maggie, vel?

– Nej, det gør jeg ikke.

– Hun er den eneste i verden, der ikke er ækel, hun er den eneste, der ikke er ond i hjertet … og den eneste, der ikke kommer fra djævelen. Skal jeg fortælle dig, hvor hun kommer fra?

– Ja.

– Hun kommer fra Gud. Og skal jeg fortælle dig, hvem hun er?

– Ja.

– Hun er den barmhjertige samaritan!

– Siger hun selv det?

– Ja. Og hun har også læst det for mig. Hun læser altid i bibelen for mig, fordi jeg er dum og ikke kan lære at læse selv.

– Kan du ikke læse? Du ser da ellers opvakt nok ud, og du taler næsten som en voksen.

– Nej. Jeg siger mange ord forkert, og jeg kan ikke lære at læse dem. Jeg er dum. Jeg er også grim. Jeg er den grimmeste på Ryttingeholm og i Danmark. Men jeg har Moster Maggie. Hun hader mig ikke. Det er kun de andre, der hader mig, og dem jager vi væk alle sammen, så der til sidst kun er mig og Moster Maggie tilbage.

Linda betragtede igen det snavsede og fjendtlige barneansigt, der uophørligt var rettet mod hendes. Det stakkels barn! tænkte hun. Det stakkels, ulykkelige barn!

– Du skal gå med dig. Hvis du ikke går, kaster jeg koglen i ansigtet på dig, og bagefter bider jeg dig i hånden. Jeg har skarpe rottetænder.

– Snak, sagde Linda blidt. – Du har pæne små hvide mælketænder.

– Nej, jeg har grimme skarpe rottetænder, og jeg har rottehaler, og jeg hvæser og bider som en rotte. Bare pas på!

Linda var et øjeblik på nippet til at knæle ned foran barnet, lukke det ind i sine arme og kærtegne dets snavsede og hadefulde ansigt. Dette barn bragte hende en fjern tid i erindring. Netop så gruelig ondt havde hun selv haft det, da hun i sin tidlige barndom havde mødt sine første sorger og var blevet puffet omkring i verden, en lille grim ælling uden far, uden mor, uden noget hjem, hvor hun kunne føle sig tryg og elsket.

– Hvis du ikke går nu, bliver det værst for dig selv! Det er rigtigt, at jeg er en rotte. Det er rigtigt! Pas hellere på.

Barnet trådte et truende skridt nærmere. Linda blev stående. Så skete det. Barnet slyngede den jordslåede kogle fra sig og gik til angreb med de stive rottehaler svirpende om hovedet og den røde mund snerrende af raseri.

Linda følte en forrykt smerte, idet barnets tænder bed sig fast i hendes ene hånd, men hun beholdt smerten i sig. Ikke et ord, ikke en lyd kom over hendes læber.

Barnet slap hende omsider. Det veg to skridt tilbage, og det stod tydeligt at læse i dets øjne, at det ventede hårde ord eller en lussing. Men Linda rørte sig ikke ud af stedet, og da hun endelig brød sin tavshed, var det med et kærligt lille smil.

– Så var det jo rigtigt, hvad jeg sagde før. Du har pæne små og hvide mælketænder. Du er ikke en rotte. Du er en sød lille pige. Det var pænt af dig ikke at bide så hårdt.

Barnets mund åbnede sig og måbede. Dets øjne blev store og kuglerunde, og udtrykket i dem forvandlede sig. Det var ikke længere had, der lyste i dem. Det var anger.

– Farvel, min ven! sagde Linda blidt. Hun gik. Hun fulgte vejen sydpå, forbi alléen med de susende popler og grøften med de frodige grønne bregner. Da hun havde gået nogle skridt, kastede hun et blik tilbage over sin ene skulder.

Den lille pige opholdt sig endnu i solskinnet for enden af alleen. Hun stod med hovedet sørgmodigt bøjet og to klare tårer trillede ned ad de blege og snavsede kinder.

Ryttingeholms skønne park strakte sig mere end en kilometer sydpå, afgrænset af et lavt stendige, der fulgte vejen, Linda gik på. Birketræer vekslede med bøg og eg, og hér og dér mellem træstammerne skimtedes grønt græs, hvide syrener og flammende guldregn.

Linda gik al denne skønhed forbi uden at kunne glæde sig over den. Hun tænkte på Arro, og det pinte hende, at hun aldrig mere skulle holde hunden i sine arme. Hun tænkte på Harry Brask, den unge dyrlæge, og det pinte hende, at hun aldrig mere skulle møde hans varme og forstående øjne. Og hun tænkte på lille Ketty Rytting med rottehalerne, og det pinte hende, at hun intet kunne gøre for at hjælpe dette misrøgtede og ulykkelige barn.

Vejen svingede, og hun standsede med al sin opmærksomhed indfanget af et skinnende blåt skær inde mellem herregårdsparkens træer og buske. Var dette blå skær en sø? Hun strakte hals. Hun steg op på det lave dige og strakte hals igen. Det blå skær blev tydeligere. Jo, det måtte være en sø.

Hun forstod ikke, hvad det var for en uimodståelig kraft, der drog hende. Hun steg ned fra diget, stadig spejdende mod det blå skær mellem træerne. Med langsomme og tøvende skridt gik hun dybere ind i parken. Det blå skær blev stadig tydeligere, og nu var hun ganske sikker på, at det var en sø. Grønne plæner kom til syne også, og midt ude på søen glimtede noget hvidt. En lille båd? En stor fugl?

Hun passerede en lysning og fortsatte gennem en ny lund af høje birke. Lidt efter stod hun på en kæmpestor grøn plæne, der skrånede nedefter mod søen. Hun gik videre, overvældet af en sælsom følelse af, at hun befandt sig på et sted, hvor hun havde befundet sig før – engang for mange år siden.

Hun standsede atter. Også det skønne syn, der steg frem for hendes øjne nu, havde hun oplevet før – på netop dette sted! Det hvide væsen ude på det blå vand foran hende var en stor prægtig svane.

Hun stod urørlig og dybt grebet og betragtede svanen ude på søen, og imens bredte visheden sig i hende, en uforklarlig, men sikker forvisning om, at dette sted simpelt hen var målet for hendes flugt. Det var herfra stemmen i hendes lyse drømme havde kaldt sit lokkende: KOM!

Lyden af en galoperende hests hovslag nåede hendes ører, og hun løftede hovedet og kikkede sig omkring. Hun så en elegant rytter komme jagende gennem parken på en natsort fuldblodshest. Rytteren, en rank og usædvanlig smuk mand, hvis ansigt forårssolen havde farvet gyldent som bronze, red tværs over plænen tæt ved søen. Hun mødte rytterens mørke rolige øjne, idet han red forbi, men han hilste ikke på hende. Han bare forsvandt på sin skønne hest, et fagert drømmesyn, der langsomt fortonede sig i den mørkeblå luft mellem parkens træer og buske.

Hun spurgte sig selv, hvem denne elegante og smukke mand mon var. Var det lille Ketty Ryttings formynder, videnskabsmanden Ernst Mattesen, som den unge dyrlæge havde omtalt?

– Hvem er De? Og hvad gør De hér?

En stemme lød pludselig bag hende, en skinger og skarp kvindestemme, der som en kniv sønderflængede det spinkle netværk i den drømmende stemning, hun befandt sig. Hun for sammen med et sæt og vendte sig om.

Kvinden, der havde råbt, var en kvinde på omkring 35 år, raffineret klædt i en mørk kjole og med et lille guldkors hængende om halsen. Kvinden var kraftigt sminket med smukke, men hårde ansigtstræk, en smal, stram mund og mørke øjne under et stort kastanjebrunt hår, der var samlet i nakken med et hvidt fløjlsbånd. I sine smalle fine hænder bar hun en bog indbundet i sort skind.

– Hvorfor svarer De ikke? sagde kvinden, idet hun med hurtige skridt kom ind over den grønne plæne og frem mod Linda. – Hvem er De?

– Jeg er den nye barneplejerske, sagde Linda.

Kvinden standsede. Hun mønstrede Linda med et iskoldt og nedladende blik. – Jaså, sagde hun. – De er åbenbart ikke af den præcise slags. De kommer for sent. Er De klar over det? Vi aftalte i telefonen, at De skulle komme med 9,30-bussen. Klokken er 12 nu.

– Jeg blev forsinket under togrejsen, sagde Linda. – Skinnebussen fra Nykøbing løb af sporet.

– Hm, sagde kvinden blot. Hun trak et par guldindfattede briller op af sin kjolelomme, anbragte dem foran sine mørke øjne og gav sig ugenert til at ransage Lindas ydre. – De er i det mindste ren og pæn, mumlede hun. – Men hvorfor kommer De denne vej gennem parken?

– Jeg tog fejl af vejen, sagde Linda undskyldende.

– Hm, sagde kvinden igen. Hun tog brillerne af og lagde dem tilbage i sin kjolelomme. – Følg med her, så skal jeg vise Dem Deres værelse. Deres kufferter er kommet. De kom i går aftes. For resten, jeg har glemt Deres navn. Hvad er det nu, De hedder?

– Ingrid Iversen.

– Hm. Mit navn er Maggie Hemmingsen.

– Moster Maggie, tænkte Linda. Den barmhjertige samaritan! Hun så ind i kvindens mørkegrå øjne og gøs. Så grusomme, så ubarmhjertige øjne havde hun aldrig før mødt.

Andet kapitel

Maggie Hemmingsen førte Linda med sig gennem parken frem til Ryttingeholms skønne hvide hovedbygning med de to himmelrækkende hjørnetårne. – Denne vej, sagde hun og steg op ad en trappe til en bred terrasse, der adskilte parken fra herresædets lave østfløj. – Deres værelse ligger ovre i vestfløjen. Der bor også godsets øvrige tjenestefolk.

Linda nikkede. Hun havde stadig en ejendommelig fornemmelse af, at det ikke var første gang, at hun færdedes i disse fornemme og idylliske omgivelser. Havde hun mon virkelig været her før? Havde hun engang som lille pige besøgt Ryttingeholm sammen med sine forældre?

– Alle nærmere instrukser med hensyn til Deres arbejde vil De få af doktor Mattesen, sagde Maggie Hemmingsen. – Har jeg fortalt Dem, hvem doktor Mattesen er?

– Nej.

– Han er Ketty Ryttings formynder. I øjeblikket er han ude på sin daglige ridetur. Når han kommer tilbage og har spist frokost, vil han sikkert tage imod Dem på sit kontor.

Lindas brune øjne hvilede fulde af undren på Maggie Hemmingsens skikkelse, der nu gik forbi østfløjens gavl og fortsatte tværs gennem et lille grønt anlæg. Det var ganske besynderligt. Denne kvinde, som bar det nye testamente i sine hænder, som klædte sig mørkt og strengt som en nonne, og som havde et iøjnefaldende guldkors hængende i en kæde om halsen, førte sig som en æggende korpige med vuggende hofter, små graciøse skridt og hovedet koket løftet.

– Moster Maggie! Moster Maggie! Hvor er du?

Det var lille Ketty Ryttings stemme, der pludselig skingrede et sted i solskinnet på den anden side af vestfløjen. Linda standsede, men Maggie Hemmingsen fortsatte uanfægtet gennem anlægget.

– Moster Maggie! Hvor er du? Den skrigende pigestemme lød igen på den anden side af fløjbygningen, men Maggie Hemmingsen syntes ikke at høre den.

– Det er vist lille Ketty, der kalder på Dem, sagde Linda.

– Nå, sagde Maggie Hemmingsen blot.

De nåede vestfløjen, og Maggie Hemmingsen viste Linda vej op ad en smuk gammel spiraltrappe, der mundede ud i en afsats og en korridor, som syntes at strække sig fra gavl til gavl hele fløjen igennem.

– Moster Maggie! Moster Maggie! Kettys stemme hørtes atter ude i solskinnet, denne gang lige neden for det åbne trappevindue. – Moster Maggie! Hvor er du?

Maggie Hemmingsen gik hen til det åbne vindue og svarede med en røst, der var sød som honning. – Jeg er heroppe, min engel. Jeg kommer om lidt. Vent dernede. Hun forlod straks efter vinduet og gik videre ned gennem den lange korridor. Hun åbnede døren til et værelse tæt ved en bred niche og vendte sig mod Linda. – Værsgod, her er Deres værelse, frøken.

– Tak!

– Moster Maggie! Jeg jagede hende væk. Moster Maggie! Jeg mødte hende oppe ved landevejen og jagede hende langt, langt væk! Kettys snavsede hoved med de stramt flettede rottehaler dukkede op af spiraltrappens halvmørke skakt. – Moster Maggie! Hører du? Jeg bed hende og jagede hende væk!

Ketty kom larmende ned gennem den lange korridor, ivrigt råbende og gestikulerende. I samme nu, hun fik øje på Linda, standsede hun med et sæt og et gisp.

– Goddag igen, sagde Linda blidt.

Ketty måbede. Inden hun fik besindet sig på situationen, greb Maggie Hemmingsen hende ved hånden. – Kom, min engel!

Linda stod forbavset i den åbne dør til sit værelse og så Maggie Hemmingsen flygte ned gennem korridoren med barnet i hånden. – Moster Maggie! hørte hun Ketty hviske. – Jeg kan ikke forstå det. Jeg jagede hende væk … og så er hun her pludselig alligevel.

– Sysh! Vi går over til os selv og snakker om det. Kom nu, minengel.

Værelset var stort og sollyst med en seng og få, men smukke møbler. På gulvet ved vinduet stod to kufferter, begge afsendt fra Ingrid Iversens adresse, Ellingehøjvej 104 i Nykøbing.

Der lå to barneplejerskeuniformer i den største af kufferterne. Linda bredte dem ud på sengen og frydede sig over dem. Ikke alene var uniformerne næsten nye og meget fikse, de så også ud til at kunne passe hende. Den ene var blå, den anden var hvid.

Det øvrige tøj i kufferterne lod hun ligge. Det skulle alt sammen gives tilbage til Ingrid Iversen sammen med en passende sum penge for de to uniformer. Hvordan denne sag i øvrigt skulle gribes an, måtte hun nøje planlægge.

Linda havde ikke opholdt sig på værelset ret længe, førend hun stiftede bekendtskab med to af godsets tjenestefolk. Et par unge piger i sorte kjoler med små hvide forklæder bankede på hendes dør og præsenterede sig som stuepigerne Lena og Tine. De kom først og fremmest af nysgerrighed, men de viste sig samtidig kammeratlige og hjælpsomme.

– Bare sig til, hvis der er noget, vi kan gøre for dig, sagde Lena, en lille rødtop med et væld af fregner i et kuglerundt ansigt. – Føler du dig støvet efter rejsen, kan du godt få et bad, hvis du vil.

– Kan jeg få et bad? udbrød Linda begejstret.

– Nemt. Jeg skal nok skaffe dig et badelagen og et stykke sæbe. Badeværelset ligger på den anden side af gangen. Vi er seks om det.

Tine, den anden stuepige, undertrykte et fnis. – Og hvis der er noget, du vil vide om lige meget hvem her på godset, skal du bare spørge mig. Jeg er nøglehulskikker, og der foregår ikke noget på Ryttingeholm, som jeg ikke kender til.

Lena og Tine sludrede med Linda nogle minutter. Så forsvandt de, og Linda gik i bad. Efter badet iførte hun sig Ingrid Iversens blå barneplejerskeuniform. Hun betragtede sig selv i spejlet. Den fikse uniform klædte hende bedre end noget andet tøj, hun nogen sinde havde haft på.

– Psst! Jeg skulle bede dig komme over på laboratoriet. Doktor Mattesen vil gerne tale med dig. Det var stuepigen Tine, nøglehulskikkeren, der lydløst dukkede op i Lindas værelse.

– Jeg kommer nu, svarede Linda.

– Kender du vejen derover?

– Nej.

– Følg med her så.

Linda fulgte efter Tine ned ad spiraltrappen til anlægget foran fløjbygningen.

– Det er vel nok en smart uniform, sagde Tine undervejs. Hun så beundrende på Linda. – Jeg vil vædde på, at doktor Mattesen bliver forelsket i dig, så snart han ser dig. Vi har aldrig før haft sådan en køn barneplejerske på Ryttingeholm.

De gik side om side ud i parken og gennem en lund af unge birketræer. En lav rektangulær bygning rejst af gule mursten skimtedes på den anden side træerne.

– Tine! sagde Linda. – Du sagde oppe på værelset, at du ved alt om alle her på godset. Fortæl mig lidt om lille Ketty Rytting.

Tine vrissede. – Hun er en modbydelig og ondskabsfuld lille tingest. Vi tør dårligt gå hende nær efterhånden. Ser hun sit snit til det, farer hun på os og kradser, sparker eller bider. Vi har alle sammen kløe i fingrene efter at give hende en dragt prygl, men der er naturligvis ingen af os, der vover det. Det er jo i virkeligheden den lille satan, der ejer Ryttingeholm. Det er underligt at tænke på, ikke? At sådan en lille stump tøs på syv år både er godsejerinde og millionøse. Og så er hun oven i købet grænseløst dum. Hendes moster, der engang har været skolelærerinde, har nu i halvandet år prøvet at lære hende at læse og skrive. Men Ketty kan simpelt hen ikke lære det. Jeg ved ikke, hvorfor, men der er vel ikke hjerne nok i hendes lille grimme rottehoved.

Tine standsede. Hun pegede på den lave gule bygning, der nu var helt synlig mellem birketræerne. – Hér er det, sagde hun. – Gå ind ad den dør derovre. Den fører ind til doktor Mattesens kontor.

– Tak.

Tine løb tilbage til herresædets hovedbygning, og Linda gik tøvende frem til det gule hus. Hun fulgte husets facade og skottede på vejen ind gennem de solglitrende ruder til en række små hvidmalede rum med sortbejdsede borde, skinnende glaskolber og store vægtavler med mængder af tal og grafiske kurver. Ved alle vægge så hun større og mindre bure med hvide mus, rotter, marsvin, kaniner og andre små dyr egnede for videnskabelige forsøg.

Doktor Ernst Mattesen stod midt i sit kontor klædt i en brun ridedragt og med sin hvide lægekittel over armen.

– Kom ind, råbte han, da Linda bankede på hans dør. Han lagde lægekitlen fra sig.

Linda trådte nølende ind over kontorets tærskel. Hun standsede med en lille uro ved hjertet, idet hun mødte doktor Mattesens mørke øjne. Jo, det var den samme mand, hun havde set ride forbi søen i parken for snart to timer siden, den samme Usædvanlig smukke og elegante mand.

– Kom indenfor, frøken. De er den nye barneplejerske, Ingrid Iversen?

– Ja.

– Værsgod og tag plads … og velkommen til Ryttingeholm. Mit navn er Mattesen. Jeg er Ketty Ryttings formynder.

Linda satte sig i den stol, doktor Mattesen bød hende. Hun betragtede igen den statelige mand, der stod midt ude på gulvet foran hende. Han var høj og kraftig, omkring fyrre år med sort hår og sølvgrå tindinger. Hans hud både i det markante ansigt og på de fint formede hænder var gylden som bronze.

– Well, lille frøken … Doktor Mattesen tog plads bag sit skrivebord. – Jeg vil for alt i verden ikke tage modet fra Dem, men jeg vil på den anden side heller ikke stikke noget under stolen. Det er en vanskelig gerning, De i dag går ind til. Overordentlig vanskelig endda. Lad mig sige det rent ud. Siden godsejer Rytting og hans kone døde, har vi forsøgt os med ialt otte barneplejersker til lille Ketty. Otte! De er nummer ni.

– Nummer ni? gentog Linda med et usikkert smil.

Doktor Mattesen nikkede. Han tændte en cigaret og iagttog Lindas yndige ansigt gennem den lette blå røgsøjle fra cigaretgløden. – De har ikke truffet Ketty endnu, vel?

– Jo, svarede Linda. – Jeg traf hende i poppelalléen, da jeg ankom.

– Hun prøvede vel på at jage Dem væk?

– Ja.

– Sparkede hun Dem?

– Nej.

– Bed hun Dem?

– Ja.

– Og De har ikke fået nok? De vil alligevel gerne have pladsen?

– Ja.

– Doktor Mattesen så på Linda med et prøvende smil. – Er De slet ikke bange?

– Ikke for Ketty i hvert fald. Tværtimod. Jeg kan i virkeligheden godt lide hende allerede.

– Hvadbehager? Doktor Mattesen rankede sig forbavset i sin stol. – Mener De virkelig det, frøken Iversen?

– Ja, det gør jeg.

– Kan De også forklare mig det?

– Ja, det tror jeg. Jeg var selv et meget sært og vanskeligt barn, da jeg var på Kettys alder, og vistnok skyldtes de fleste af mine særheder, at jeg mistede mine forældre som ganske lille pige. Da jeg mødte Ketty i alléen for små to timer siden, havde jeg fornemmelsen af, at det var mig selv, jeg mødte … mig selv syv år gammel. Der var noget i Kettys stemme og i udtrykket i hendes øjne, som jeg kendte, og som rørte mig dybt. Selv da hun bed mig i hånden, havde jeg en følelse af, at hun ikke var noget uhyre, men bare en sød lille pige, der var ude af sig selv af sorg og fortvivlelse.

Doktor Mattesen rejste sig fra sin stol og gik eftertænksom ud over gulvet. Det var første gang i to år, at han hørte en barneplejerske sige noget pænt og overbærende om hans lille myndling, og et øjeblik følte han sig varm om hjertet. Han så med et taknemmeligt smil hen på Linda, men straks efter var han saglig og nøgtern igen.

– Der er visse instrukser og advarsler, jeg må give Dem, inden De begynder Deres arbejde, frøken Iversen. For eksempel har Ketty i den sidste tid udviklet en del løjerlige forestillinger om, at visse mennesker kommer fra Gud og andre fra djævelen. Den sidste barneplejerske, vi havde, kom efter Kettys mening fra djævelen. Ketty prøvede at stene hende en dag, og desværre ramte en af stenene den unge pige i ansigtet, så hun måtte til lægen. Hun forlod godset en time senere, opløst i gråd. Så De forstår, frøken Iversen. De skal ikke alene passe på Ketty. De skal også passe på Dem selv.

Doktor Mattesen sukkede og tog et dybt sug af sin cigaret. – I det hele taget, fortsatte han i en forstemt tone, opfører Ketty sig af og til mere som et lille dyr end et lille menneske. Jeg spekulerer tit på, om jeg ikke bør indlægge hende til observation på en psykiatrisk klinik. Jeg kan ikke selv blive klog på hende. På visse områder synes hun at være ualmindelig godt begavet, på andre områder er hun ude af stand til at lære sig selv de mest elementære ting.

Døren til kontoret gik op, og en kvinde i hvid kittel viste sig i døråbningen, en venligt smilende blondine på doktor Mattesens alder. – Åh, sagde kvinden og gjorde mine til at forlade kontoret igen. – Jeg vidste ikke, at du havde besøg, Ernst. Jeg ville bare vise dig det nye temperaturskema. Men jeg kommer igen senere.

– Næh nej, Ulla … kom ind, sagde doktor Mattesen i en hjertelig tone. – Du skal hilse på frøken Iversen, Kettys barneplejerske.

Den blonde kvinde trådte helt ind i kontoret, og doktor Mattesen præsenterede hende for Linda. – Min sekretær og nærmeste medarbejder, Ulla Ravn.

Ulla Ravn var af den moderlige type, temmelig høj, lidt buttet og med en forunderlig mildhed i sit væsen. Hendes ansigt under det lyse hår var bedårende med blå og blide øjne og en varmt smilende mund.

– Goddag, sagde hun og rakte Linda hånden. – Velkommen!

– Tak, sagde Linda. Hun så ind i Ulla Ravns dejlige blå øjne og tænkte: Hvor er det mærkeligt! Netop sådan har jeg altid forestillet mig, at min mor så ud, da hun levede – netop så blond og blid og med netop så sødt et smil.

Linda tog igen plads på stolen ved skrivebordet. Ulla Ravn satte sig stilfærdigt i sofaen under kontorets sydvendte vindue. Doktor Mattesen genoptog sin vandring frem og tilbage over gulvet.

– Der er en anden og meget vigtig ting, jeg må underrette Dem om, frøken Iversen. De må hellere forberede Dem på, at De i hvert fald i begyndelsen ikke får ret meget med barnet at gøre.

– Såh?

– Ja, jeg forstår godt, at De undrer Dem, smilede han. – Her antager vi en barneplejerske, og vi giver hende ikke noget barn at passe. Men nu skal De få forklaringen. Ser De, frøken Iversen. Der er faktisk kun ét eneste menneske hér på Ryttingeholm, som Ketty holder af. Det er hendes moster, Maggie Hemmingsen, som De allerede har truffet. Moster Maggie, som Ketty kalder hende, er den eneste af os, som det er lykkedes at komme rigtig i kontakt med barnet. Ja, hun er i virkeligheden blevet barnets ét og alt. Hun er barnets legekammerat, barnets skolelærerinde, ja, hun er om jeg så må sige, barnet i mors sted. Ingen anden kan som hun tale Ketty til fornuft og lydighed, når det behøves.

Linda lagde mærke til, at der gled en skygge over Ulla Ravns lyse og blide ansigt, mens doktor Mattesen talte om Maggie Hemmingsen. vHvorfor? spurgte hun sig selv. Mon også Ulla Ravn i al hemmelighed nærer mistanke om, at Maggie Hemmingsens indflydelse på Ketty simpelt hen er en af årsagerne til barnets vanartethed?

– Hvis bare Moster Maggie ikke havde et så skrøbeligt helbred, fortsatte doktor Mattesen, – ville vi overhovedet ikke have brug for nogen barneplejerske til Ketty. Men desværre. Moster Maggie er ikke rask. Hun lider af migræne. Anfaldene kommer uden varsel, snart med korte, snart med lange mellemrum. Somme tider varer anfaldet bare en time, somme tider i flere dage.

– Det er altid lidt af en katastrofe, når Moster Maggie får et af sine migræneanfald, for så er Ketty uden opsigt, og de rædsomste ting hænder. Barnet strejfer om, kaster kogler og gammelt skrammel efter folk og biler, der passerer på landevejen … eller vagabonderer langs fjorden, plyndrer og hærger i forladte sommerhuse eller overfalder og mishandler små legende børn. Det er under sådanne forhold, når et migræneanfald forhindrer Moster Maggie i at passe Ketty, at De skal overtage ansvaret for barnet, frøken Iversen. Det har De forstået, ikke sandt?

– Ja, svarede Linda.

– Og trods alt, hvad jeg har fortalt Dem, er De stadig interesseret i at tiltræde pladsen?

– Ja.

– Godt. Doktor Mattesen greb sin fyldepen og gav sig til at udfylde en hvid blanket, der lå på skrivebordet. – Så har jeg kun tilbage at fortælle Dem, at Moster Maggie ifølge sagens natur er Deres nærmeste overordnede. Forhåbentlig kommer De bedre ud af det med hende end de andre barneplejersker gjorde.

– Jeg skal gøre mit bedste, sagde Linda.

– Udmærket. Doktor Mattesen rakte Linda den hvide blanket, han havde udfyldt og underskrevet. – Værsgod, sagde han. – Denne anvisning kan De hæve ved kassen ovre på godsinspektørens kontor. Det er det lønforskud på 300 kroner, som De bad om i telefonen i onsdags.

Linda rødmede og vidste et øjeblik ikke, hvor hun skulle se hen. Hun tog imod anvisningen, rejste sig med et stammende tak og forlod kontoret.

Doktor Mattesen vendte sig mod Ulla Ravn, så snart Linda havde forladt laboratoriebygningen. – Nå, Ulla. Hvad synes du om hende?

– Hun så ud til at være umådelig sød, Ernst. Men var hun ikke meget ung?

– Hun er tyve.

– Er hun virkelig? Hun så ud til at være sytten, højst atten. Men sød var hun.

– Ja, forbavsende sød og forbavsende beskeden. Hun virkede helt anderledes i dag, end hun gjorde i telefonen i onsdags. I onsdags sad jeg nærmest med det indtryk, at hun var en ret håndfast ung dame. Især var jeg lige ved at blive irriteret på hende, da hun forlangte 300 kroner i lønforskud for overhovedet at komme.

– Hun havde sådan nogle kønne og rare øjne. Ved du, hvad jeg tror, Ernst?

– Nej.

– Jeg tror, at vi endelig har fået den helt rigtige barneplejerske til lille Ketty.

Et kvarter senere stod Linda på sit værelse med de 300 kroner, som hun havde hævet på godsinspektørens kontor. De 200 kroner anbragte hun i den ene af Ingrid Iversens kufferter som betaling for de to uniformer, hun havde taget i brug. De resterende 100 kroner gemte hun foreløbig i en skuffe. Hun ville købe undertøj og andre fornødenheder for dem, så snart hun fik lejlighed til at gå på indkøb i en af de nærliggende byer.

Linda rystede bekymret på hovedet, mens hun betragtede de to kufferter under vinduet. Hendes tanker gik til sygehuset, hvor Ingrid Iversen – stakkels pige! – formodentlig lå i en eller anden hospitalsseng uden hukommelse, uden bevidsthed og med ansigtet dækket af en stor hvid bandage.

Hendes pårørende må underrettes, tænkte Linda. Jeg må se at få skrevet til doktor Eriksen om forvekslingen, og jeg må på en eller anden måde – uden at afsløre mig selv – se at få sendt de to kufferter tilbage til Ellingehøjvej i Nykøbing.

– Ingrid!

Lena, den rødhårede stuepige, stod pludselig i døren til Lindas værelse. – Jeg skal hilse dig fra Tony.

– Tony? Linda så forbløffet på Lena. – Tony? Hvad for en Tony?

– Spørg ikke mig om det, lo Lena. – Jeg kender jo ikke dine Tony’er. Det var en fyr med en vældig frisk stemme. Han ringede, mens du var ovre i laboratoriet. Han ville gerne tale med Ingrid Iversen, sagde han. Jeg svarede, at du ikke var til stede i øjeblikket.

– Og hvad så?

– Ja, så ikke mere. Hils hende og sig, at Tony har ringet, sagde han bare.

Lena forsvandt og Linda stod tilbage i værelset, klam over hele kroppen. Tony! tænkte hun forvirret. Hvem i alverden er Tony? Ingrid Iversens bror? En af hendes venner? Eller hendes forlovede?

Maggie Hemmingsen og Ketty sad på en bænk i parken mellem vestfløjen og laboratoriebygningen, begge bøjet over en stor farvestrålende læsebog.

– Gå med dig! skreg Ketty i samme nu, hun så Linda komme. – Vi har læsetime. Du må ikke forstyrre os. Må hun vel, Moster Maggie?

– Nej, ingen må forstyrre os, når vi har læsetime. Også Maggie Hemmingsen løftede nu hovedet fra læsebogen. Hendes kolde øjne mønstrede Linda. – Nå, sagde hun med et spidst smil. – Fik De talt med doktor Mattesen?

– Ja, sagde Linda.

– Og De kender nu alle Deres instrukser?

– Ja.

– Huskede doktor Mattesen også at fortælle Dem, at det er mig og kun mig, De skal henvende Dem til i alle spørgsmål, der vedrører barnet?

– Ja. Doktor Mattesen sagde, at De var min nærmeste overordnede.

– Udmærket Maggie Hemmingsens øjne bag de guldindfattede briller lyste med umiskendelig triumf. Hun bøjede atter hovedet over den farvestrålende læsebog, der lå opslået i hendes skød. – Nå, min engel, sagde hun til Ketty. – Vi fortsætter, hvor vi slap. Hør nu godt efter.

– Frøken Hemmingsen, sagde Linda forsagt. – Er der noget, jeg kan gøre mig nyttig med? Skal jeg gå en tur med Ketty, når læsetimen er forbi?

– Nej tak, frøken Iversen!

– Eller kan jeg … kan jeg hjælpe Dem med at lære Ketty at læse?

– Nej tak, frøken Iversen!

– Jamen … er der så ikke noget af Kettys tøj, jeg kan sætte mig op og ordne?

– Nej tak, frøken Iversen!

Linda følte Maggie Hemmingsens fjendtlighed som en isnende smerte i huden, men hun kunne ikke bekvemme sig til at gå. Hun smilede forknyt.

– Men måske kunne jeg …

– Nej tak, frøken Iversen! Maggie Hemmingsen rejste sig fra bænken med et heftigt sæt og blikket lynende bag brillerne. – Har De allerede glemt Deres instrukser, må jeg spørge? udbrød hun forbitret. – Har De ikke forstået, at når det gælder Ketty, skal De overhovedet ingenting gøre, med mindre jeg udtrykkelig giver Dem besked om at gøre det.

Linda bøjede hovedet og tav.

– Forsvind! Gå op på Deres værelse og vent dér, indtil jeg sender bud efter Dem. Og husk så til en anden gang, at når Ketty og jeg holder læsetime, hvilket er en yderst alvorlig sag, vil vi under ingen omstændigheder forstyrres. Under ingen omstændigheder! Har De forstået mig, frøken Iversen?

– Ja, sagde Linda. Hun vendte sig om og gik tilbage gennem parken, blodigt ydmyget og med tårer i øjnene. Hun var kun nået nogle få skridt bort, da hun hørte en knasen i gruset bag sig. Hun standsede og ville dreje hovedet. I det samme mærkede hun, at en lille lynsnar hånd greb fat i hendes uniformsnederdel. En hæslig lyd fulgte, lyden af stof, der bliver flænset itu af en skarp sten. Hun snurrede omkring på fødderne lige tidsnok til at se Ketty pile af sted over den grusede gang tilbage til bænken, hvor Maggie Hemmingsen sad med den store bog.

– Så kan du måske nære dig, skreg barnet, mens det løb. – Så kan du måske nære dig og ikke komme og forstyrre Moster Maggie, når hun læser for mig.

Linda var på nippet til at briste i gråd, da hun med Kettys onde og hadefulde latter i sine ører stirrede ned på sin ødelagte nederdel. Men det lykkedes hende at beherske sig. Ikke en lyd kom over hendes læber.

– Så du det? jublede Ketty, idet hun hoppede op på bænken ved siden af Maggie Hemmingsen. – Så du, hvad jeg gjorde, Moster Maggie? Jeg stenede hendes uniform. Jeg ødelagde den. Var det ikke godt gjort? Jeg skal nok få hende jaget væk, kan du tro!

Maggie Hemmingsen sad bøjet over den bog, der lå i hendes skød. Hun havde tilsyneladende intet set, intet hørt. Hun bare gav barnet et lille anerkendende klap på kinden og sagde sagte og sukkersødt: – Kom så, lille engel. Så læser vi videre.

– Lad mig høre, sagde stuepigen Tine til Linda sent samme eftermiddag. – Hvad skete der ovre i laboratoriet? Gik det som jeg sagde? Forelskede doktor Mattesen sig i dig?

Linda lo. – Nej, det tror jeg bestemt ikke, at han gjorde.

– Men du forelskede dig i ham? Gjorde du ikke?

– Næh. Jeg synes, han var rar og elskværdig og …

– Hold op! Indrøm det bare. Du forelskede dig i ham!

– Nej, jeg gjorde ikke.

Tine så med skeptiske øjne på Linda. Hun viftede en brun hårkrølle bort fra panden. – Så er du den eneste, sagde hun.

– Den eneste, der hvad?

– Den eneste, der ikke er forgabet i ham. Alle vi andre er, hvert eneste skørt på hele godset, ja i hele amtet. Selv Ulla Ravn, hans sektretær, tilbeder ham.

– Hvor kan du vide det, Tine?

– Ork. Jeg har altid rede på den slags. Hun har været ansat hos ham lige siden laboratoriet blev oprettet for femten år siden. Hun er enestående dygtig og har fået tilbud fra andre og meget større laboratorier til betydelig højere løn, men hun siger hver gang nej. Hun vil arbejde for doktor Mattesen og kun for ham.

– Det er måske arbejdet og ikke doktor Mattesen, hun sætter så stor pris på?

– Snak! Det er først og fremmest ham. Du har selv set hende, ikke? Hun er en skønhed. Ikke nok med det. Hun er af den type, der er skabt til at blive gift og få børn at pusle om. Men hun afviser enhver mand, der nærmer sig hende. Sidste år sagde hun nej til greven ovre fra Hortenfeld. I vinter sagde hun nej til en engelsk kommandør, der var på besøg. Næh, du, der er kun én mand, der interesserer Ulla Ravn. Det er doktor Mattesen. Og han vil ikke have hende.

– Han er gift med sit laboratorium, lo Tine. – Der er ikke noget andet, der kan vække hans lidenskab. Alene i min tid har der været ti, nej tyve kvinder, der har forsøgt at blive gift med ham. Ingen af dem har haft held med sig. Den eneste, der har været meget nær ved at få ham i nettet, er Maggie Hemmingsen.

– Såh?

– Ja. Hun har været forlovet med ham engang. Det er en del år siden. Men doktor Mattesen fandt åbenbart ud af, at Maggie ikke var den rigtige kvinde for ham. Han hævede forlovelsen. Det skete kort før godsejer Rytting og hans kone faldt ned med flyvemaskinen i Italien.

– Det må have ramt Moster Maggie meget dybt, at doktor Mattesen pludselig hævede forlovelsen, fortsatte Tine. Hun blev religiøs af det. Men jeg tror nu alligevel ikke religionen har hjulpet hende over sorgen. Den har i hvert fald ikke kunnet fjerne bitterheden i hendes hjerte.

Tine kikkede sig opmærksomt omkring for at sikre sig, at ingen uvedkommende lyttede til, hvad hun fortalte. Hun vinkede Linda nærmere og dæmpede sin stemme til en hvisken. – Forstår du. Hver dag ved middagstid går hun ud i parken med sin bibel. Dér står hun skjult bag et træ for at se doktor Mattesen ride forbi søen på sin sorte hest.

Tine fniste, inden hun fortalte videre. – Aj, aj! siger jeg bare. Jeg har flere gange beluret hende. Jeg har set hendes øjne, når doktor Mattesen rider forbi. Det slår aldrig fejl. Øjnene flammer op i et frygteligt had. Aj, aj! siger jeg bare. Hvis blikke kunne dræbe, så havde doktor Mattesen været stendød for længe siden.

Linda brugte de første aftentimer til at reparere den blå uniformskjole, som Ketty havde ødelagt. Hun gik tidligt til ro, dødtræt efter den natlige flugt fra pigehjemmet og de mange oprivende begivenheder, hun havde gennemlevet i dagens løb. Hun sov tungt næsten tolv timer i træk. Efter et forfriskende styrtebad iførte hun sig sin hvide uniform og gik ned i tjenestefolkenes spisesal for at indtage sin morgenmad. Hun var endnu ikke færdig med at spise, da Lena kom styrtende og kaldte hende til telefonen.

– Det er Tony igen, råbte Lena. – Du ved godt, hvor personalets telefon står, ikke? Ude på gangen til højre. Ih, hvor den hvide uniform klæder dig.

Linda rejste sig med struben tilsnøret af angst. Hvad nu? Hun forlod spisesalen, gik ud på gangen og rakte en rystende hånd ud efter telefonrøret.

– Hallo! sagde hun spagt.

En mørk og energisk mandsstemme meldte sig på ledningen. – Er det dig, Ingrid?

– Ja, svarede Linda.

– Det er Tony. Hvordan går det?

– Godt.

– Har du fået pengene?

– Pengene?

– Ja, de 300 kroner i forskud.

– Jo … dem har jeg fået.

– Fino! Hvornår kan jeg hente dem?

– Æh … æh … Hun anede ikke, hvad hun skulle svare. Hun følte sig pludselig svimmel og en besvimelse nær.

– Hallo! Ingrid! Er du der? Hallo!

– Ja.

– Hvad er der i vejen, Ingrid? Du virker så underlig. Jeg spurgte, hvornår jeg kunne komme og hente pengene.

Nej nej, tænkte hun. Hvem han så end er, må han ikke komme. I samme nu han kommer, er jeg afsløret.

– Kan jeg ikke sende pengene med posten? stammede hun.

– Det går ikke. Det ved du godt. Hvornår kan jeg komme?

Vind tid, tænkte hun. Vind tid! – I morgen, svarede hun.

– I morgen? Hvorfor ikke i dag?

– Jeg har travlt. Jeg må heller ikke få besøg.

– Næh, hør nu, Ingrid. Det lader du dig vel ikke byde? Hvad er der i vejen med dig? Du er så mærkelig. Også din stemme lyder mærkelig.

– Det må være den dårlige forbindelse.

– Vrøvl. Der er ikke noget i vejen med forbindelsen. Men hør så nu hér, min pige. Jeg skal bruge de penge i dag, og jeg kommer og henter dem i dag. Basta! Jeg kommer klokken 16. So long!

– Vent, sagde Linda desperate. Du skal nok få de penge klokken 16. Men kør ikke helt op til godset og hent dem. Vent oppe ved landevejen for enden af den lange poppelallé.

– Jamen, hvorfor?

– Det skal jeg forklare dig, når vi mødes.

– Du er temmelig mystisk i dag. Men all right, jeg venter for enden af poppelalleen præcis klokken 16. Og du kommer?

– Ja, jeg kommer.

– Husk pengene. So long!

Linda sukkede dybt og lagde røret tilbage på telefongaffelen. Store klare sveddråber dryppede fra hendes pande. Hvad nu? spurgte hun sig selv og gøs. Hvad nu?

Eftermiddagen kom, og ved 14-tiden så Linda en tofarvet lav bil komme til syne i den lange poppelallé foran Ryttingeholms hovedbygning. Hun genkendte både bilen og den solbrændte mand, der sad bag rattet i den. Det var den unge dyrlæge, Harry Brask, som havde kørt hende til godset dagen forinden.

– Halløj! Harry Brask vinkede muntert fra bilens åbne sidevindue, så snart han fik øje på Linda. Han standsede tæt ved godsets østlige hjørnetårn og steg ud i solskinnet med et stort sorgløst smil. – Jeg har Arro med til Dem, frøken! råbte han. – Han er på det nærmeste rask, selv om han endnu halter lidt.

Linda løb frem til bilen, idet Harry Brask åbnede døren til bagsædet, hvor Arro lå i en polstret kurv. Harry Brask løftede terrieren op af kurven og anbragte den i Lindas arme.

– Lille Arro! hviskede Linda ømt. – Så er du hos mig igen. Åh, hvis du bare vidste, hvor jeg har savnet dig. Hun kløede hunden kærligt bag ørerne og satte sig på hug. – Lad mig se, Arro! Lad mig se, om du kan gå?

Terrieren bjæffede fornøjet og stolprede haltende omkring i det grå grus foran hende.

– Tag Dem ikke af, at han halter lidt, sagde Harry Brask. Det går over i løbet af nogle dage. Han er en robust lille fyr. Kom! Lad os gå en tur i parken med ham. Det er gavnligt for ham at få rørt det syge ben.

Linda rakte den unge dyrlæge hånden. – Tak fordi De hjalp Arro. Nu skal jeg hente nogle penge, så jeg kan betale min regning.

– Snak. Der er ikke noget at betale! Han slog afværgende ud med hånden. – Det har været mig en glæde at hjælpe både Arro og Dem. Tag ikke den glæde fra mig.

De gik ind i parken sammen med hunden. Ligesom dagen forinden iagttog de hinanden med stjålne øjekast Hun rødmede hver gang, hun mødte den åbenlyse beundring i hans blå blik.

– Frøken Iversen.

– Ja.

– Der er noget, jeg har villet spørge Dem om lige siden jeg traf Dem i går og hørte Dem kalde Deres hund Arro. Det er et højst ejendommeligt navn. Hvor har De det fra i grunden?

De skråede ind over den store nyklippede græsplæne, der førte ned til søen. Ude på søens blå vand svømmede to hvide svaner forbi.

Hun overvejede en stund, om hun skulle forsøge at forklare ham, at Arro var et meningsløst men smukt og malerisk ord, der havde fulgt hende gennem hele opvæksten, et ord med en magisk klang og en oprindelse, der fortonede sig i det store gådefulde mørke, der omgav hendes første lykkelige barndomsår og hendes forældres bratte død. Nej, det var ikke noget, hun evnede at forklare. Desuden var han trods alt en fremmed, og det havde altid været hende imod at åbne sit hjerte for fremmede.

– Tja, svarede hun omsider. – Hvor har jeg i grunden det navn fra? Jeg ved det faktisk ikke. Antagelig greb jeg det lige ud af luften den dag, jeg navngav hunden.

Han trak på de brede skuldre og sendte hende et nyt smil. – Jeg skal sige Dem, hvorfor jeg spørger, sagde han. – Jeg har selv engang heddet Arro.

Hun standsede og så spørgende op på ham.

– Jo, fortsatte han. – En enkelt dag, en solskinssøndag for mange år siden løb jeg omkring netop her på Ryttingeholm og hed Arro. Jeg var ti eller elleve år dengang. Jeg var på besøg på godset sammen med min far og mor. Det var det år, min far oprettede sin nye dyrlægepraksis, dén, De så i går.

De fortsatte langs bredden af svanesøen med Arro haltende bag dem.

– Det var en lille pige på tre år, der gav mig navnet. Også hun var på besøg på godset med sine forældre den dag. Hun stolprede omkring netop på denne plæne og legede og sang hurra for de hvide svaner ude på søen. Jeg husker det lige så tydeligt Hun var klædt i en kort skinnende rød kjole og havde langt hår og store mørkebrune øjne. Linda hed hun.

Hun standsede igen. Knæene under hende begyndte at ryste, og hun drejede hovedet og så ud over søen for at skjule sin store sindsbevægelse. Også han standsede. Han satte sig på en træstub tæt ved søbredden.

– Hun hed Linda, sagde De?

– Ja. Kun tre år som sagt. Hun kunne ikke udtale mit navn, Harry. Hun kaldte mig … Arro!

Mindet kaldte et fjernt smil frem på hans mund. Hun så ud over det solglitrende blå vand. De to svaner forsvandt bag en grøn sivskov i den nordlige ende af søen.

– Jeg var som drenge nu engang er i den alder. Jeg brød mig ikke om at lege med små piger på tre år. Men med denne Linda var det anderledes. Det morede mig at springe omkring med hende. Hun var så sjov at høre på, så glad, så lykkelig. Jeg legede med hende hele den lange søndag.

Han fiskede en cigaret op af lommen. – Jeg husker det, som var det i går, sagde han drømmende. – Hun slog sine små buttede arme om min hals, gav mig et stort vådt kys lige på munden og råbte: Arro! vil du ikke gerne være min storebror?

Fra det sted, hvor Linda stod, kunne hun se tværs gennem parken og ud i poppelalleen mellem godset og landevejen. Hun for sammen med en lille angst i sjælen, da hun pludselig så en ung mand i en rød sportsvogn komme drønende op gennem alleen og standse foran godsets hovedbygning. Himmel! tænkte hun. Er det mon denne Tony, der kommer? Umuligt! Klokken er kun 14,30. Jeg skal først møde ham klokken 16, og han lovede jo, at han ville vente oppe ved landevejen.

Hun rettede atter sine øjne mod Harry Brask. – Denne Linda, hr. Brask, må vel være en voksen ung pige nu?

– Ja. Hun er sytten eller atten år nu. Jeg har så tit tænkt på, hvordan det mon går hende, hvor hun bor, og hvem der mon tog sig af hende i sin tid.

– Tog sig af hende?

– Ja. Hun mistede sin far og mor kort efter, at jeg traf hende. Det var en stor tragedie … og en stor skandale.

Linda satte sig i græsset mellem søbredden og træstubben, hvorpå Harry Brask sad. Hjertet hamrede i hendes bryst under den hvide uniformsbluse.

– En stor skandale? gentog hun. – Hvordan?

– Jo. Lindas far, Morten Bang, lod sig i et øjebliks svaghed besnære af en ung skolelærerinde, der den sommer holdt ferie på Ryttingeholm. Forholdet udviklede sig til et drama. Lindas mor tog en overdosis af sovepiller i fortvivlelse over mandens utroskab, og manden fulgte hende i graven fire måneder efter.