Erling Poulsen

Ondt blod

Lindhardt og Ringhof

Ondt blod

Copyright © 1963, 2017 Erling Poulsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711478899

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Hun rundede et nyt vejhjørne og løb videre gennem den mørke nat. Hun græd, mens hun løb. Åh Gud! Hjælp min mor. Hun må ikke dø. Hjælp hende!

Da hun nåede ud af villakvarteret og fik sygehuset i sigte, standsede hun et øjeblik og snappede efter luft, svimmel og udmattet efter det vilde løb. Hendes blege ansigt drev af sved, hendes øjne lyste af angst.

— Hun dør …!

Hun stak i løb igen, ned gennem alleen med de høje popler, forbi den øde parkeringsplads frem mod sygehusets port. Hun stønnede af træthed, snublede over en kantsten og faldt så tungt, at hun slog sit ene knæ til blods. Kræfterne svigtede hende, da hun forsøgte at rejse sig. Hun blev liggende på stenbroen.

— Åh Gud! klynkede hun. — Mor ligger derhjemme og dør. Hjælp hende! Hjælp hende!

Hun hørte skridt og løftede hovedet med et ryk. Hun så en ung mand komme ud af sygehusets port og styre frem mod en gul Citroën, der holdt for enden af parkeringspladsen. Den unge mand var klædt i en grå vinterfrakke og havde en taske i hånden. En lægetaske?

— Hallo! kaldte hun.

Den unge mand fik straks øje på hende. Han løb hen til hende.

— Er De kommet til skade, frøken?

— Nej, stammede hun. — Jeg faldt bare og slog knæet lidt. Men jeg er så træt, at jeg ikke kan rejse mig. Vil De ikke nok hjælpe mig hen til portneren? Jeg skal tilkalde en læge … til min mor. Hun ligger derhjemme. Hun er meget syg.

Den unge mand hjalp hende på benene.

— Jeg er læge sagde han. — Jeg skal gerne hjælpe Deres mor. Kom!

Han førte hende med sig hen til sin bil og hjalp hende ind på forsædet. Han tændte lyset i biltaget og gav sig til at undersøge hendes blødende knæ.

— Nej, græd hun. — Nej! Det er ikke mig, De skal hjælpe. Det er min mor. Skynd Dem. Hun er meget, meget syg. Hun er ved at dø …

Han satte sig ind i bilen ved siden af hende og startede vognen.

— Hvad er adressen?

— Tjørnevej, svarede hun. — Det er ikke så langt herfra, kun nogle minutters kørsel. Men De ved måske godt, hvor det er?

— Ja, sagde han. — Hvad nummer på Tjørnevej?

— Nummer 16. Det er et lille rødt hus for enden af vejen. Men skynd Dem, doktor. Hun dør!

Han svingede vognen ud fra parkeringspladsen og kørte mod villakvarteret nord for sygehuset.

— Hvad fejler Deres mor? spurgte han.

— Det ved jeg ikke, græd hun. — Hun har aldrig før været syg på den måde. Jeg vågnede ved 2-tiden og hørte, at hun lå og klagede sig inde i sin seng i sovekammeret, og jeg skyndte mig derind.

… Det var forfærdeligt. Hun kunne ikke få luft. Jeg talte til hende, men hun svarede mig ikke. Da hun åbnede øjnene et øjeblik, var det, som om hun slet ikke så mig … som om hun slet ikke kendte mig mere.

Hendes ord gled over i en hæs hulken.

— Først forsøgte jeg at få fat på vores egen læge. Det er doktor Thomsen henne på Duevej. Men han var ikke hjemme.

De nåede Tjørnevej. Det lille røde hus for enden af vejen kom til syne i det langtrækkende lys fra bilens forlygter.

— Dér! sagde hun og pegede. — Dér.

Han tog farten af vognen. Samtidig skottede han til hendes forgrædte ansigt. Hun var meget ung, så han, højst 18 år.

— Hvad hedder Deres mor?

— Charlotte Sand.

— Og De?

— Jeg hedder Kirsten.

Hans eget navn var doktor Anker Martinsen, og han var sygehusets yngste læge, kun 28 år. Herregud, tænkte han, da han trådte ind over husets tærskel. Er der virkelig mennesker, der bor så trist?

Forstuen virkede som et kælderrum. Cementgulv, nøgne hvidkalkede vægge med gule fugtpletter alle vegne, en ubehandlet træstol i en krog og to kasser med tomme øl- og vinflasker stående ved den ene langvæg. Dagligstuen var kun en anelse hyggeligere — isnende kold, udstyret med sorte umagelige bondemøbler, der alle bar tydelige mærker af tidens tand. Også hér måtte væggene være ret fugtige, for tapetet, der sad på dem, hang i buler og laser flere steder.

— Denne vej, doktor!

Hun viste ham ind i et sovekammer med en indeklemt lugt og en gusten belysning. Der stod en seng, et bord og en kommode i kammeret, Både bordet og kommoden var belæsset med et utal af snavsede glas og tomme gin- og whiskyflasker.

Kvinden, der lå i sengen, var meget usoigneret med et tjavset mørkt hår og hængende frem i et poset og tidligt ældet ansigt.

— Mor! kaldte Kirsten. — Nu har jeg hentet en læge til dig. Mor! Sover du? Mor! Det er doktor Martinsen fra sygehyset …

Kvinden i sengen reagerede ikke.

— Hvorfor svarer hun mig ikke, doktor? Er hun bevidstløs?

Kirsten så ulykkeligt hen på den unge læge, der hurtigt havde åbnet sin taske og nu var i fuld gang med at undersøge kvinden i sengen.

— Doktor! Er hun bevidstløs?

— Ja, svarede han.

Han var ikke længe om at konstatere, at kvinden var alkoholiker. Det forekom ham imidlertid ikke helt sandsynligt, at bevidstløsheden skyldtes alkohol, snarere en overdosis af sovepiller. Han fortsatte undersøgelsen, og et minut senere følte han sig næsten sikker.

— Kirsten! sagde han. — Plejer Deres mor at tage sovemedicin, inden hun lægger sig til at sove?

— Ja. Hun tager gerne en sovepille hver aften.

— Hvad for en slags?

— Det ved jeg ikke.

Han kiggede sig omkring i kammeret og fik øje på et brunt medicin-glas, der stod på bordet mellem de mange gin- og whiskyflasker. Glasset var tomt. Han greb det og læste teksten på etiketten: Mekvalon.

— Kirsten!

Han viste hende det tomme medicin-glas.

— Hvor mange piller var der i dette glas, inden Deres mor gik i seng i aftes? Ved De det?

Hun stirrede på det tomme glas med vidt opspilede øjne og veg samtidig et skridt tilbage over gulvet, ligbleg af forfærdelse.

— Ja, svarede hun og pressede en hånd mod sit hjerte. — Mor kom hjem fra apoteket med det glas sent i går eftermiddags. Glasset var næsten fuldt af piller på det tidspunkt …

Der var altså ingen tvivl. Han stillede hurtigt pilleglasset fra sig.

— Deres mor må på sygehuset med det samme, sagde han. — Jeg ringer efter en ambulance. Har De telefon i huset.

— Nej. Men ude på vejen. Der er en telefonboks henne på hjørnet …

Han var allerede i løb ud af huset. Kirsten hørte yderdøren falde i bag ham. Hun stod en stund støttet til sengens høje fodgærde og stirrede med store bange øjne på det tomme pilleglas på bordet ved sengen. Så brast hun i en høj og fortvivlet gråd og kastede sig på knæ ved siden af moderens bevidstløse skikkelse.

— Åh, mor! Hvor kunne du gøre det?

Hun greb sin mors kolde og slappe hænder og kyssede dem med desperat fortvivlelse.

— Mor! Lille mor! Du må ikke dø fra mig, vel? Mor, vågn op …!

Hendes tårevåde mund søgte hen over moderens svagt åndende ansigt, den grå furede pande, de grå og hærgede kinder. Hun hørte moderen sukke og lidt efter hviske et eller andet, som hun ikke forstod.

— Ja, mor! Tal til mig! Tal til mig!

Moderens læber bevægede sig igen. Også hendes øjenlåg bevægede sig. Kirsten fattede håb. Hun foldede sine hænder.

— Jo! Mor vil blive rask igen. Ambulancen vil komme om nogle få minutter, og doktor Martinsen vil følge med til sygehuset og frelse hendes liv. Det er ikke for sent. Det er ikke for sent. Gud være lovet, at jeg vågnede og fik hentet hjælp i tide.

Igen. En sagte lyd kom ud af moderens mund, en næppe hørlig hvisken.

— Mor! Hvad var det, du sagde?

Hun fik intet svar.

— Mor! gentog hun. — Hvad var det, du sagde?

Hun fik stadig intet svar. Hun kaldte mor igen — forgæves. Så hørte hun pludselig støj bag sig. Hun drejede hovedet. Det var doktor Martinsen, der vendte tilbage.

— Nu har jeg ringet, sagde han forpustet. — Ambulancen er på vej.

Hun smilede taknemligt til ham.

— Doktor! Jeg tror, at min mor var ved at komme til bevidsthed lige før … lige før De kom.

Han så skeptisk på hende.

— Jo, doktor. Hun løftede øjenlågene lidt. Hun hviskede et eller andet. Hun ligesom kaldte på nogen.

Hun fattede igen om moderens kolde hænder.

— Mor! Hvad var det, du sagde før. Sig det igen. Søde lille mor! Hvad var det, du sagde?

Moderen rørte på sig. Hendes øjenvipper dirrede, hendes blåsorte læber bævede, og pludselig løftede hun hovedet en anelse.

— Johannes! kaldte hun hæst. — Johannes!

Hendes hoved faldt straks efter tilbage på puden, og en kort krampe gennemrystede hendes magre krop. I næste nu blev hun helt stiv, og hendes åndedræt stilnede.

— Hvad skete der? spurgte Kirsten bange.

Doktor Martinsen lyttede til patientens hjerte og lagde en finger på hendes puls. Han så sørgmodigt hen på Kirsten.

— Hun er død, sagde han stille.

Ambulancen kom. Den kørte bort igen fem minutter senere med Kirstens døde mor liggende på båren i kabinen. Doktor Martinsen blev i huset hos Kirsten. Han stod, opfyldt af medfølelse, og lyttede til hendes ru og hjælpeløse gråd.

— Kirsten! sagde han blidt. — Jeg må hellere forbinde Deres knæ. Det bløder stadig, kan jeg se.

Han satte sig på hug foran hende, åbnede sin lægetaske og begyndte at bade og rense det blodige sår. Han anlagde en steril forbinding og tænkte: — Kan jeg forsvare at efterlade hende hér i disse bundtriste omgivelser, så dybt ulykkelig?

— Kirsten!

— Ja.

— Har De familie her i byen?

Hun rystede på hovedet.

— Heller ikke venner, som De kan bo hos i nat?

Hun rystede igen på hovedet, brast i gråd, skjulte ansigtet i sine hænder og kaldte og kaldte på sin døde mor.

— Åh, mor! Kom tilbage til mig. Åh, mor!

Han lod hende være alene med sin sorg i nogle minutter. Han gik fra værelse til værelse og kiggede sig hovedrystende omkring. Det eneste rum i huset der bar præg af en vis orden og properhed, var Kirstens værelse. Alle de andre stuer var gyseligt triste. Kammeret ved siden af dødsværelset syntes af være systue. To gammeldags symaskiner stod opstillet ved vinduesvæggen, og et virvar af afklippede tøjstykker og trådstumper lå spredt alle vegne på borde og gulv. Også hér var ilden i kakkelovnen gået ud for mange timer siden.

Nej, tænkte han. Jeg kan ikke efterlade hende i dette hus i nat … og helt alene. Det er umenneskeligt!

Han skuttede sig i sin tykke frakke og vendte tilbage til dagligstuen, hvor Kirsten stadig sad og græd med ansigtet i sine hænder. Hun så op, da han kom.

— Tak, doktor, stammede hun. — Tak for Deres hjælp. Lad mig ikke sinke Dem mere ….

Hun gik hen til et skab for enden af stuen og hentede et rent lommetørklæde. Hun tørrede tårerne af sit ansigt og gik derpå hen til den åbne dør til sovekammeret. Hun stod længe i døråbningen og stirrede på den tomme seng, hvor hendes mor havde udåndet et kvarter forinden.

— Stakkels lille mor! sagde hun.

Han kunne se på hendes spinkle skuldre, at et nyt grådanfald var ved at overvælde hende. Men det lykkedes hende at beherske det. Hun trådte helt ind i værelset og gik frem til bordet ved sengen.

Han blev ganske paf, da han et øjeblik efter så hende gribe en af ginflaskerne og holde den op imod lyset. Flasken var ikke helt tom. Der var tilstrækkeligt gin i den til en betydelig drink. Hun greb et lille glas fyldte det næsten til randen og tømte det i et eneste drag.

— Hvem ved? sagde hun lidt efter, og han sporede en vis fortrøstning i hendes stemme. — Måske har mor endelig fået fred nu. Den fred, hun har søgt i alle disse år. Hun var et ulykkeligt menneske.

Hun rakte ud efter en anden ginflaske.

— Det var derfor, hun drak, tilføjede hun. — … for at glemme, at hun var så ulykkelig.

Han gik hurtigt hen til hende og tog ginflasken fra hende — blidt, men bestemt.

— Kom, Kirsten! Tag med mig hjem. De bør ikke blive her i huset i nat … helt alene.

Hun løftede sit bedrøvede ansigt mod hans og så overrasket på ham. Mildheden og medfølelsen i hans øjne gjorde hende et øjeblik varm om hjertet.

— Kom, sagde han igen. — Hent en lille kuffert og pak. Nattøj, en kjole, en tandbørste … og hvad De ellers behøver for et døgn eller to i et fremmed hjem.

Hun tøvede. Så mødte hun hans øjne igen og besluttede sig. Hun tog den hånd, han rakte hende.

— Tak, doktor.

Hun gik ind på sit værelse, pakkede en håndkuffert og hentede sin frakke. Lidt efter forlod hun huset sammen med ham. Da han låsede yderdøren for hende, lagde hun mærke til, at der sad et sørgebind på hans ene frakkeærme.

Det er måske derfor, at han forstår mig så godt, tænkte hun. Han har selv for ganske nylig mistet nogen, han holdt af.

De tog plads i hans gule bil og kørte tilbage gennem villakvarteret, forbi sygehuset og sydpå langs fjorden til hans hjem.

— Var Deres mor enke? spurgte han.

— Ja, svarede hun. — Min far døde, da jeg var ganske lille. Jeg kan slet ikke huske ham.

Han iagttog hendes grådsitrende læber i det svage lys fra instrumentbrættet.

— Værelset ved siden af Deres mors sovekammer så ud til at være systue, sagde han. — Var Deres mor syerske?

— Ja.

— Og De? Hvad bestiller De, Kirsten?

— Det samme … mor lærte mig at sy, allerede mens jeg gik i skole. Hun var en meget dygtig syerske engang. Men De sidste fire, fem år mistede hun helt interessen for arbejdet. Det var derfor, jeg gik ud af skolen så tidligt … for at hjælpe hende på systuen. Hun havde mistet alle sine kunder efterhånden, hvis jeg ikke havde gjort det.

Hun sukkede og tav. I flere minutter sad hun og krøb sammen ved hans side med det tårevædede blik tungsindigt rettet mod nattemørket uden for bilruden. Så brød hun sin tavshed.

— Doktor!

— Ja.

— Alkoholisme er en sygdom, ikke?

— Jo.

— Er det en arvelig sygdom?

— Nej. Men dispositionerne for den kan være arvelige.

Hun begyndte igen at græde — ganske sagte.

— Måske er det min skyld … at mor begik selvmord i nat, sagde hun forpint. — Vi har haft det så svært sammen i den sidste tid. Vi var tit meget uenige. Vi skændtes.

— Om hvad?

— Om det liv, vi levede. Al den spiritus, mor drak. Jeg bønfaldt hende om at holde op. Men hun ville ikke. Det blev tværtimod værre og værre. Hun begyndte tilmed at håne mig, fordi jeg ikke ville sidde og drikke sammen med hende.

Hun duppede sine forgrædte øjne med lommetørklædet og fortsatte.

— Forleden aften mistede jeg besindelsen. Jeg fortalte hende lige ud, hvad jeg følte. At jeg skammede mig over min egen mor. At jeg skammede mig over det liv, jeg levede, og at jeg efterhånden kun ønskede, at jeg kunne rejse væk fra det hele.

Ordene kom over hendes læber med mange afbrydelser, små snøft og lange hikst.

— Jeg kan godt lide at sy, doktor. Men ikke morgen, middag og aften og somme tider den halve nat. Er det et liv? Nej, det er ikke. I hvert fald er det ikke et liv, jeg bryder mig om. Jeg vil noget mere. Lære noget. Læse! Uddanne mig!

— Til hvad?

— Det ved jeg ikke. Ikke endnu. Men jeg vil beskæftige mig med noget interessant. Noget, der har med mennesker at gøre. Noget, der kan hjælpe og glæde andre mennesker.

Hun vendte sig imod ham. Hendes stemme blev bønlig og indtrængende.

— Jeg har det simpelt hen sådan, doktor. Jeg kan aldrig selv føle mig rigtig glad, hvis de mennesker, der omgiver mig, ikke er glade. Det er faktisk den eneste glæde, jeg kender. At gøre andre mennesker glade og selv blive glad af det! Forstår De, hvad jeg mener, doktor?

Han tog farten af vognen og så på hende med opmærksomme øjne. Han følte pludselig en overvældende ømhed for hende.

— Jo, sagde han. — Jeg forstår Dem udmærket, Kirsten.

Jeg burde ikke have drukket det glas gin, tænkte hun lidt efter. Hun følte sig utilpas og døsig.

— Min mor og jeg havde et nyt sammenstød i aftes, fortsatte hun. — Jeg bad hende endnu en gang om at gå til en læge, så hun kunne blive sendt til et sanatorium og gennemgå en kur.

— Men det ville hun ikke?

— Nej. Hun bare lo ad mig. Ikke tale om, sagde hun. Jeg blev frygtelig fortvivlet … og vred.

Jamen så flytter jeg hjemmefra! råbte jeg til hende. Jeg rejser til København. Jeg kan ikke længere holde ud at leve på denne måde, mor!

Hun førte lommetørklædet op til sine grædende øjne og våndede sig sagte.

— Jeg burde ikke have sagt det. Jeg burde i hvert fald ikke have sagt det på den uforsonlige måde. Nu, bagefter, forstår jeg, hvad mor mente, da hun svarede mig …

— Hvad svarede hun Dem?

— Hun sank ned på en stol og stirrede tomt frem for sig … og så sagde hun, at hvis jeg forlod hende, havde hun ikke mere noget at leve for.

Bilen nærmede sig en stor moderne villa, der lå i udkanten af en mondæn forstadsbebyggelse. Han skiftede til et lavere gear og svingede bilen ind gennem en bred indkørsel, der førte frem til en garage. Han bremsede helt og lukkede for motoren. Et øjeblik sad han og lyttede til hendes tyste gråd. Så lagde han en trøstende hånd på hendes skulder.

— Græd ikke mere, Kirsten. De er ung. De har et liv at leve. En dag inden længe vil De blive glad og tryg igen.

— Tryg?

Hun virrede tungt med hovedet.

— Tryg? sagde hun igen. — Nej, det bliver jeg aldrig, doktor. Ikke tryg. Jeg er altid bange, og det vil jeg blive ved med at være …

Han så forskende på hende.

— Hvad er det, De er bange for, Kirsten?

Hun svarede ham ikke. Hun bare drejede hovedet bort fra ham. Han fik det indtryk, at hun ikke vovede at møde hans øjne.

— Kirsten! sagde han venligt. — Fortæl mig det. Hvad er det, De er bange for?

Denne gang svarede hun ham, men hun undgik stadig hans øjne.

— Jeg er bange for, at det skal gå mig, som det gik min mor, sagde hun. — Hver gang, jeg er meget træt eller ulykkelig, fristes jeg til at gøre, som hun gjorde … drikke et glas og glemme!

De forlod vognen og gik hånd i hånd frem til villaen. Et lys tændtes bag et vindue i stueetagen, idet de steg op ad trappen til hoveddøren. Han låsede døren op og førte hende med sig ind i en stor, elegant entré.

— Far! kaldte en barnestemme oppe fra villaens førstesal. — Er det dig, der kommer hjem nu?

— Ja, svarede han.

Han sendte Kirsten et undskyldende smil, åbnede en dør for enden af entreen og viste hende ind i en varm og hyggelig opholdsstue.

— Vent her et øjeblik, Kirsten. Jeg må lige op og se til min dreng.

Han forsvandt. Hun hørte ham løbe op ad trappen til førstesalen. Mumlen af stemmer fulgte, så blev alt stille.

Han er altså gift og har børn, tænkte hun. I hvert fald ét barn, en dreng. Hun satte sig i en sofakrog og kiggede sig omkring i stuen. Det var en usædvanlig smuk stue, møbleret med moderne og lyse møbler og tæpper og med alle fire vægge dekoreret med farvestrålende malerier og reproduktioner.

— Anker!

En kvindestemme kaldte fra et værelse et sted i huset. Det er nok hans kone, tænkte hun. Hun havde næppe tænkt tanken, førend døren til stuen gik op, og en natklædt kvinde trådte ind over tærsklen.

— Anker!

Kvinden var omkring 50 år, lille og benet, iført en tyk, ulden, lyserød natkjole og med et væld af papillotter i et gråsprængt hår omkring et spidst ansigt. Kvinden var nået flere skridt ind i stuen, førend hun fik øje på Kirsten. Hun standsede med et sæt og et gisp.

— Hvem er De?

Kirsten sagde sit navn og rejste sig fra sofaen. Det var hendes hensigt at gå hen og give kvinden hånden, men hun opgav det. Kvindens blik skræmte hende. Det var hvast og fjendtligt. Det samme var hendes stemme. Den skar Kirsten i kødet som en rusten kniv.

— Hvad gør De her?

Kirsten ville svare, men hun nåede ikke at få sagt et eneste ord, førend kvinden stillede to nye spørgsmål.

— Venter De på min søn? Har han bragt Dem med sig hjem fra hospitalet?

Kirsten beredte sig igen på at svare. Men kvinden lod hende ikke komme til orde. Hun stillede nye spørgsmål, det ene efter det andet … og alle sammen i samme krænkede og sure tone.

— Eller har han samlet Dem op på gaden? Er De syg? Hvad fejler De? De er kommet til skade med knæet, ikke? De har også grædt, kan jeg se. Hvorfor? Hvad er der i vejen med Dem? Hvad er det, der er så sørgeligt? Er De stum? Kan De ikke tale? Hvorfor svarer De mig ikke?

Kirsten følte en inderlig lettelse, da doktor Martinsen straks efter trådte ind i stuen.

— Jaså! Sover du ikke endnu, mor? Eller vækkede vi dig? Det må du undskylde …

Kvinden i natkjolen undergik en brat forvandling. Fjendtligheden i hendes holdning forsvandt, og hendes skurrende røst blev lind og sødladen.

— Det gør da ikke spor, min dreng. Det ved du også godt. I et lægehjem må man altid være forberedt på afbrydelser i nattesøvnen. Den slags tager jeg da kun med godt humør. Var det en operation, du blev kaldt ind til, Anker?

— Ja, svarede han. — Og da jeg forlod sygehuset igen, blev jeg kaldt ud … af den unge pige her. Må jeg præsentere. Frøken Kirsten Sand. Min mor, fru Martinsen.

Han gik hen til Kirsten, smilede opmuntrende til hende og hjalp hende af frakken. Samtidig begyndte han at forklare sin mor, hvorfor han havde bragt Kirsten hjem.

— Du vil nok hjælpe Kirsten lidt til rette, ikke mor?

— Naturligvis, min dreng. Men …

Fru Martinsen sendte sin søn et nyt sødladent smil.

— … men har vi i virkeligheden plads til hende, Anker? Var det ikke bedre …

— Plads? udbrød han. — Jamen, mor! Vi har da masser af plads.

Han slog ud med hånden.

— Helenes værelse for eksempel. Det står tomt.

Fru Martinsen rankede sig med et ryk; en mørk skygge jog over hendes ansigt.

— Helenes værelse! sagde hun indigneret. — Det kan du da umuligt mene, Anker!

— Nå ja, sagde han med et skuldertræk. — Så fru Hermansens værelse da. Også det står tomt. I nat i hvert fald. Fru Hermansen vender ikke tilbage fra København før i morgen aften.

Fru Martinsens årvågne øjne strejfede Kirstens ansigt. Så gik hun hurtigt frem til sin søn, smilede forstående og klappede ham på kinden.

— Du er træt, min dreng. De kræver også alt for meget af dig på det sygehus. Gå du nu bare op og i seng, så sørger jeg for frøken Sand på bedste måde.

Hun vendte sig umiddelbart efter mod Kirsten og vinkede hende med sig.

— Kom, sagde hun. — Så skal jeg vise Dem, hvor De skal sove.

Kirsten hilste godnat til doktor Martinsen og forlod stuen. Hun fulgte efter fru Martinsen tværs gennem en spisestue og et anretterværelse ind i en isnende kold havestue. Der standsede fru Martinsen og pegede på en sofa.

— Dér, sagde hun med åbenlys irritation. — De kan overtage den sofa for en nat. Ja, her er måske ikke særligt varmt, men det går vel nok. De er ung, og unge mennesker har jo aldrig svært ved at holde varmen. Hvor gammel er De for øvrigt?

— 18 år, sagde Kirsten.

— Hm. 18 år?

Fru Martinsen tog ordene i sin mund og smagte på dem, som om de var en besk pille.

— Hm. Hun fortsatte gennem havestuen ud i en smal korridor og gjorde igen tegn til, at Kirsten skulle følge med. Ude i korridoren åbnede hun et skab.

— Værsgo, sagde hun og pegede på skabets hylder. — Tag, hvad De skal bruge. Der er et lagen der og en pude her. Oppe på øverste hylde ligger to tæpper. Der er vel også et betræk et sted. Find ud af det.

— Tak, sagde Kirsten.

Hun støttede sig til væggen ved siden af skabet. Hun frøs og kæmpede med et anfald af kvalme. Fru Martinsen vogtede på hende.

— Hvorfor står De sådan? spurgte hun skarpt. — Skal De kaste op? Er De fuld?

Kirsten rystede på hovedet.

— Eller De er måske gravid? sagde fru Martinsen med et skadefro smil.

Kirsten følte sig for svag til at vise vrede eller protestere. Hun bare vaklede frem til skabet og rakte op efter tæpperne på øverste hylde. Fru Martinsens hvisken lød tæt bag hende, ivrig og nyfigen.

— Har jeg ret? Er det det, der er i vejen med Dem? Er De med barn?

Kirsten sukkede dybt og stred igen med sin kvalme.

— Nej, fru Martinsen. Jeg er ikke med barn. Jeg er ganske simpelt træt og nedtrykt. Forstod De da slet ikke, hvad det var, Deres søn forklarede Dem inde i stuen? Min mor er lige død … det er kun en time siden.

Fru Martinsen vendte Kirsten ryggen og gik ned gennem korridoren.

— Ja, ja, sagde hun, idet hun gik. — Jeg kan jo ikke springe omkring og opvarte Dem resten af natten. Jeg må have min søvn. De blev altså klar over, hvor De skulle sove? Godt. Og De reder selv op? Udmærket. Så godnat da.

Kirsten vendte tilbage til havestuen med det sengetøj, hun havde hentet frem af korridorskabet. Hun redte op på sofaen og tog derpå plads på en stol, rystende af kulde. Hun angrede bittert, at hun ikke var blevet hjemme i sine egne kolde stuer i huset på Tjømevej. Mit nattøj! Først nu kom hun til at tænke på, at hun havde stillet sin håndkuffert fra sig ude i husets entré. Hun rejste sig for at hente den; men i det samme blev der banket på døren til stuen.

— Kirsten!

Det var doktor Martinsen, der kaldte uden for døren.

— … jeg kommer med Deres kuffert.

Hun åbnede døren for ham, og han trådte ind i stuen med hendes håndkuffert i den ene hånd og et glas vand i den anden.

— Jeg tog også en sovepille og et glas vand med til Dem, sagde han.

— For pokker! udbrød han et sekund efter. — Her er jo hvinende koldt. Har min mor glemt at lukke op for varmen? Nu skal jeg.

Han stillede kufferten og vandglasset fra sig og gik hen og åbnede for stuens to varmeapparater.

— Nå, sagde han med et tilfreds smil. — Min mor har allerede redt op til Dem. Det var fint. Se nu her, Kirsten. Jeg lægger en sovepille her. Måske får De brug for den.

— Det tror jeg ikke, jeg gør, doktor. Ellers tak. Jeg er så træt, at jeg sikkert falder i søvn med det samme.

Hun tog helt fejl. Endnu en time efter, at hun havde klædt sig af og var krøbet i seng, lå hun udmattet, men søvnløs under sine tæpper og spekulerede på alt det forfærdelige, der var hændt i hendes liv i nattens løb. Mor er død! Mor er død! Mor er død!

Tanken var rystende og ufattelig. Hun skød den ustandselig fra sig — hun ville ikke kendes ved den — men den vendte bestandig tilbage til hende. Mor er død! Mor er død!

Hun spekulerede også på moderens sidste ord. Navnet, hun havde kaldt, idet hun udåndede: Johannes!

Hvad mente mor? spurgte hun sig selv. Johannes! Hvorfor kaldte hun Johannes? Hvem er Johannes?

Et ur faldt i slag et sted i huset. Klokken var 4 nu. Hun stod op, tændte lys og tog den sovepille, doktor Martinsen havde efterladt på bordet ved sofaen. Hun krøb i seng igen, og ti minutter senere sov hun tungt.

Hun vågnede ved lyden af en sagte puslen tæt ved sit hoved. Hun slog øjnene op. Det var morgen, og en dreng i stribet pyjamas stod ved siden af sofaen og stirrede måbende på hende — en lille sortkrøllet og rødkindet dreng på 6 år.

— Hvem er du? spurgte han.

Hun rejste sig på den ene albue og glippede søvnigt med øjnene.

— Jeg hedder Kirsten.

Drengen trak sig et skridt tilbage og lagde sit sortkrøllede hoved på skrå. Han iagttog hende med et køligt mønstrende blik.

— Skal du bo hér hos mig fra nu af? spurgte han. — Er du den ny barnepige til mig? Skal du gå og passe på mig?

— Nej, sagde Kirsten. — Jeg har bare sovet her i nat. Jeg skal ikke bo her.

— Nå, sagde drengen og hev op i sine stumpede pyjamasbukser. Han drev omkring i stuen. Af og til så han stjålent hen på hende med en mine, der tydede på, at han endnu ikke havde afgjort med sig selv, om han brød sig om hende eller ikke. Hvor er han køn, tænkte Kirsten. Hvor er han kær! Drengen standsede omsider foran hende lagde armene over kors og sagde:

— Av for satan!

— Hvad skete der …? spurgte Kirsten forundret. — Slog du dig? Trådte du forkert på foden?

— Næ, sagde drengen.

— Jamen, hvorfor sagde du så av for … av for pokker?

Drengen knejsede med sit mørke hoved.

— Jeg sagde ikke av for pokker. Jeg sagde av for satan!

Kirsten undrede sig stadig.

— Jamen, hvorfor sagde du det?

— Fordi det er frækt!

Kirsten så afventende på drengen. Han stillede sig op i en udfordrende positur, skrævende ben, hænderne i de små hofter, brystet puffet frem og hovedet højt løftet.

— Jeg siger også for fanden somme tider … Og edder rasme! og for helvede …! Jeg siger alle de frækkeste bandeord!

— Hvorfor gør du det?

— Fordi jeg så er en laban! Den værste laban!

Kirsten begyndte at forstå, hvad der foregik i drengen. Hun undertrykte et smil.

— Synes du godt om at være den værste laban? spurgte hun blidt.

— Ja.

— Hvorfor?

— Fordi … så bliver hun rasende.

— Hvem?

— Hende.

— Hvad for en hende? Din mor?

— Nej. Min mor er død. Min farmor!

Drengen kastede stridbart med hovedet.

— Ja, min farmor. Hun bliver altid rasende, når jeg er en værre laban. Hun bliver så rasende, at hun koger og sprutter. Og måske sprutter hun i stykker en dag. Det er det, jeg så gerne vil have …

Kirsten betragtede drengen med en mild hovedrysten.

— Hvad hedder du? spurgte hun.

— Jan! blev der råbt et sted i huset. — Jan! Hvor er du J-A-N!

Drengen sendte Kirsten et hurtigt og fortroligt smil.

— Ja, sagde han, — det er sådan, jeg hedder … J-A-N. Og det er hende, der råber det! Lyder hun ikke åndssvag?

Et sekund efter fløj døren til stuen op, og fru Martinsen trådte frem i døråbningen, lynende arrig, klædt i en sort morgenkåbe. Hun fik straks øje på Jan og hvæsede ad ham.

— Nå, der er du, din laban. Har du nu været på spil igen. Er det dig, der har lukket op for vandet ude på badeværelset?

— Ja, sgu! sagde Jan.

Fru Martinsen fnyste af vrede.

— Hold op med det banderi. Hvor tit skal jeg sige det? Jeg vil ikke have, at du bander. Kom hér. Gå ud og luk for den vandhane øjeblikkelig. Hele gulvet sejler derude. Hører du, dreng? Kom så!

Jan adlød, men han gjorde det langsomt og med utilsløret modvilje. Først hejsede han op i bukserne, så slentrede han rundt om havestuebordet, derefter standsede han og kløede sig grundigt på ryggen, og endelig hev han op i bukserne én gang til og skred forbi fru Martinsen ud af stuen.

— Sgu! sagde han, idet han forsvandt.

Fru Martinsen blev stående i døråbningen og betragtede Kirsten med kølige øjne.

— Det er langt op ad dagen, sagde hun i en spids og muggen tone. — Mon det ikke er bedst, at De står op nu? Min søn kommer ned til morgenmad snart, og han skulle jo nødig se Dem ligge dér og drive.

Kirsten svingede benene ud af sengen, så snart fru Martinsen var gået. Langt op ad dagen? tænkte hun. Hun kastede et blik på sit armbåndsur … Klokken var 7.

Hun klædte sig på og gik gennem stuerne ud på badeværelset. Fru Martinsen kaldte fra køkkenet:

— Åh, Kirsten! Kunne De ikke være sød at rengøre badeværelset med det samme De er derude?

— Jo, sagde Kirsten, — det skal jeg gerne …

En halv time senere kaldte fru Martinsen fra køkkenet igen:

Åh, Kirsten! Med det samme, De er i gang, kunne De så ikke være sød at rengøre toilettet oppe på førstesalen? Og håndvasken inde på Jans værelse! Men gå stille. Min søn sover.

Yderligere en halv time senere bad fru Martinsen Kirsten om at vaske gulvet i entreen og køkkenet.

— og når De har gjort det, Kirsten, så vær sød og dæk morgenbord inde i spisestuen.

— Og for resten, Kirsten, De er jo syerske … Der mangler knapper i næsten alt Jans tøj. Kunne De ikke nok gøre mig den tjeneste? Nu skal jeg vise Dem, hvor sysagerne ligger …

— — —

Klokken var 11, da doktor Martinsen kom ned for at spise morgenmad, fuldt påklædt, udhvilet og med et fornøjet smil på læben.

— Nå, Kirsten! De er allerede oppe? Har De sovet godt? Og har De fået morgenmad?

— Vi går til bords nu, Anker! råbte fru Martinsen fra køkkenet. — Hvis du bare vil have tålmodighed et sekund, så kommer jeg med æggene. Du ved, jeg har haft lidt ekstra travlt i dag. Der er jo altid betydeligt mere at gøre, når man har gæster.

To minutter senere sad de ved morgenbordet alle fire, doktor Martinsen, hans mor, Jan og Kirsten.

— Anker … sagde fru Martinsen med et snøft, — Jan har igen været uartig! Meget uartig! Nu skal du høre …

— Senere, mor!

Doktor Martinsen løftede en hånd og sendte fru Martinsen et bønligt lille smil.

— Lad os nu få lidt morgenmad først. I fred og ro. Mor! Vil du række mig saltet. Kirsten! Nu må De endelig spise.

Kirsten havde ingen appetit. Hun bare nippede til en kop kaffe og spiste et stykke franskbrød. Hjem! tænkte hun. Lad mig komme ud af dette hus hurtigst mulig. Hendes øjne gled omkring. Hun iagttog Jan. Hun iagttog doktor Martinsen … De har nøjagtig samme slags øjne … tænkte hun ømt, blå, varme og glade øjne.

— Kirsten! sagde doktor Martinsen og sendte hende et venligt smil. — Hvis De har lyst, er De velkommen til at blive boende hos os et par dage, indtil De føler Dem bedre rustet til at vende tilbage til Deres hjem.

Kirsten følte fru Martinsens hvasse og stikkende øjne hvile på sig.

— Ellers tak, doktor! sagde hun og nippede til sin kaffe. — Jeg tager hjem nu, når jeg har spist. Jeg får en del at ordne nu … med hensyn til min mors begravelse. Hvis jeg ellers kan finde ud af det … I øjeblikket er jeg ikke rigtig klar over, hvordan det alt sammen skal gribes an …

— Det er jeg, sagde doktor Martinsen. — Jeg har været igennem det alt sammen for ikke så længe siden. Og jeg skal gerne hjælpe Dem, Kirsten. Hvis De bryder Dem om det.

Han lænede sig frem over bordet.

— Hør nu, sagde han. — Bliv i det mindste et par timer. Jeg har en meget kort tjeneste på sygehuset i dag. Jeg er tilbage ved 13-tiden.

Jan blandede sig pludselig i samtalen.

— Jo, Kirsten! sagde han ivrigt. — Bliv her bare. Så kan vi lege sammen. Dig og mig. Min farmor kan jo ikke lege. Men det kan du godt. Kan du ikke også, Kirsten? Er du ikke også god til at lege?

Han sprang op fra sin stol for at løbe rundt om bordet hen til Kirsten.

— Jan! sagde fru Martinsen strengt. — Bliv siddende. Spis din mad!

Men Jan var allerede henne hos Kirsten.

— Jo, Kirsten. Bliv hos os. Så kan vi gå en tur sammen. Og jeg kan vise dig alle mine gode steder ovre i skoven. Og min hule!

— Jan! sagde fru Martinsen igen. — Sæt dig! Hører du? Gå pænt tilbage til din stol og spis din mad.

Han hørte hende ikke. Han ænsede hende ikke. Han bare greb Kirstens hænder og så bedende og forventningsfuld op på hende.

— Sig ja, Kirsten! Sig, at du gerne vil!

Kirsten betragtede Jans blussende ansigt, og en pludselig ømhed vågnede i hende. Den dreng behøver mig …! Tanken gjorde hende glad og varm om hjertet.

— Sig ja …! tryglede Jan igen.

Hun strøg ham over håret og smilede til ham. Hun kunne ikke nænne at sige nej til denne bønfaldende stemme. Hun kunne ikke nænne at slukke lyset i disse tindrende barneøjne.

— Ja, sagde hun. — Jeg skal nok blive, Jan … et par timer i hvert fald.

— Hurrah!

Drengen løb ud over gulvet og gav sig til at opføre en vild glædesdans.

— Juh-huh! sang han. — Hun sagde ja. Far! hørte du det? Hun sagde ja. Hun bliver hos mig.

Jans glædesdans var så komisk, at doktor Martinsen brast i latter. Også Kirsten lo. Og Jan lo. Fru Martinsen sad derimod stiv og stum på sin stol. Hendes mørke blik var ufravendt rettet mod Kirstens leende ansigt. Det var et ildevarslende blik. Skinsygt. Ondt. Dræbende.

Andet kapitel

Jan hoppede og dansede på sine små støvleklædte fødder, mens Kirsten hjalp ham i tøjet. Jupiiih! Hans ansigt lyste rødt under den hvide tophue, og den glade mund stod ikke stille et sekund.

— Kirsten! Du kan tro, at det er en god hule, jeg har ovre i skoven. Jeg har selv lavet den. Sammen med Viggo. Ved du, hvem Viggo er? Det er ham den stærke dreng, der bor ovre på den anden side af vejen. Hans mor hedder fru Hank, og somme tider griner vi ad, at hun hedder sådan … altså fru Hank … fordi hun er en værre sladrehank!

Han hev efter vejret og fortsatte:

— Det er ovre hos Viggo, vi skal holde fastelavn. Ved du godt, hvad fastelavn er for noget? Ved du, Kirsten? Ved du også, hvad katten i tønden er for noget? Ved du? Det er det, vi skal lege, når det bliver fastelavn. Ovre i Viggos have. Vi skal komme med nogen køller og slå katten ned i tønden. Du kan tro, at det bliver sjovt. Kom! Skal vi gå nu?

Han trak hende med sig mod døren.

— Kom! Vi kan vente ude i haven. Så kan vi stå der og vinke farvel til min far, når han kører af sted til sygehuset i bilen … ikke?

Kirsten nikkede. Hun trak i sin frakke, tog Jan ved hånden og gik ud i villahaven med ham.

— Anker! Hvad er det, du gør? Fru Martinsen standsede på sin vej gennem opholdsstuen og stirrede overrasket på doktor Martinsen, der stod ved vinduet med sin grå overfrakke i favnen og en saks i hånden.

— Anker! gentog hun uroligt. — Hvad gør du?

— Som du ser, svarede han sindigt. — Jeg klipper sørgebindet af min frakke.

— Jamen, Anker dog!

Hun skred frem over gulvet, synligt indigneret.

— At du kan gøre det! sagde hun i en klagende tone. — Så kort tid efter …

— Kort tid? sagde han med en mild irritation. — Nej, ved du nu hvad, mor. Der er gået fire måneder nu. Det må være nok. Ikke mindst i betragtning af, at jeg var meget imod, at du overhovedet syede det på.

— Jamen, du lovede at gå med det, Anker. Du lovede det.

— Ja, sagde han og sukkede. — Og jeg har holdt mit løfte, ikke sandt?

Han genoptog sit arbejde med saksen.

— For øvrigt er sådan et sørgebind i virkeligheden et ganske jammerligt udtryk for sorg …

— Anker! Sådan må du ike tale …

Hun foldede hænderne foran sit magre bryst og så fromt på ham.

— Det er da kun smukt at se en mand vise sorg over sin hustrus død. Jeg forsikrer dig, min dreng, folk vil højagte dig for det.

— Vil de? sagde han tørt.

Han klippede videre med saksen. Hun forsøgte at standse ham.

— Søde Anker! sagde hun bønligt. — Lad nu det sørgebind sidde. Kom! Lad mig sy det på igen. Eller lad Kirsten!

Han rystede på hovedet.

— Nej, det skal af nu, sagde han fast.

Hendes øjne blev smalle og vagtsomme. De hvilede ransagende på hans ansigt.

— Du har altså allerede glemt hende? sagde hun. — Du sørger ikke længere over hendes død? Du går måske ligefrem og tænker på at gifte dig igen?

Han lagde frakken fra sig og så eftertænksomt på hende. Der lå pludselig en bitter vrede i hans lavmælte stemme.

— Somme tider har jeg meget svært ved at følge dig, mor. Da Helene levede, behandlede du hende skidt … for at sige det rent ud. Hun kunne aldrig gøre dig tilpas. Du kritiserede hende i ét væk. Nu, hvor hun er død, har du ophøjet hende til en helgen, og det ligesom ligger i luften, at du helst ser, at Jan og jeg bruger vores liv til at dyrke mindet om hende. Hvorfor, mor? Svar mig på det!

Han fik ikke noget svar. Hun vendte ham ryggen, rød i panden af fornærmethed.

— Ja, sagde hun og gik ud af stuen. — Det har man for sin godhed! Man vil alt det bedste for sin søn og får kun utak tilbage.

Han fjernede resten af sørgebindet fra sit frakkeærme, tog frakken på og forlod huset. Han fløjtede muntert og havde tilsyneladende allerede glemt optrinet med moderen, da han nåede ud i villahaven. Jan kom styrtende.

— Hvornår kommer du hjem til mig igen, far?

— Om to timer.

Han kyssede farvel og fortsatte hen til garagen. Undervejs vinkede han til Kirsten.

— Hej så længe, Kirsten. Vi ses!

Han steg ind i sin bil, startede og kørte fløjtende bort.

— Kender du også klovnen? spurgte Jan, da han forlod villahaven sammen med Kirsten. — Ham fastelavns-klovnen!

Kirsten smilede ned til drengen.

— Jeg er ikke helt klar over, hvad det er for en klovn, du tænker på, sagde hun.

— Jo, ham! sagde Jan. — Den hvide klovn. Ham min far og mig så inde i Tivoli, da det var sommer, og vi var i København. Den hvide mand med det hvide tøj og den hvide hat og den store røde mund.

— Åh! sagde Kirsten. — Du mener Pjerrot?

— Ja, jublede Jan. — Pjerrot! Det er Pjerrot, han hedder. Nu kan jeg godt huske det.

Han lagde hovedet tilbage og så op på Kirsten med blanke øjne.

— Det er ham, jeg så gerne vil være til fastelavn.

Han tilføjede i en trist tone:

— Men det bliver jeg ikke. Min far sagde, jeg gerne måtte. Men jeg bliver det ikke.

— Hvorfor ikke? spurgte Kirsten.

Han rystede modfaldent på hovedet.

— De havde ikke sådan en dragt i butikken, sagde min farmor. Min far gav hende penge til at købe den. Men den var ikke i butikken mere. Og så købte farmor bare en maske og en soldaterhat i stedet for. Øv!

De nærmede sig skoven mellem fjorden og villakvarteret. Kirsten fulgte efter Jan, der med et rask hop satte over en grøft og fortsatte hen ad en smal sti til skoven.

— Det er nu ellers ikke så svært at sy sådan en Pjerrot-dragt, sagde hun.

— Jo, det er, sagde han og sparkede til en sten, der lå på stien foran ham. — Min far kan ikke sy en, og min farmor kan heller ikke.

Han sparkede til stenen igen.

— Hæ! Hun kan ikke engang sy en knap.

I næste øjeblik standsede han med et ryk og drejede hovedet mod hende, grebet af et pludseligt håb. Hans blå øjne lyste.

— Kan du? udbrød han. — Kan du, Kirsten? Kan du sy en Pjerrot-dragt?

Hun smilede blegt.

— Tja, sagde hun nølende. — Det tror jeg faktisk godt jeg kan.

— Vil du også?

Hans stemme blev høj og skinger.

— Vil du også, Kirsten? Vil du?

Han læste svaret i hendes leende øjne, og i næste nu lå han i hendes arme og hujede af fryd.

— Kirsten! Du vil! Du vil! Jeg kan se det på dig, at du gerne vil. Ikke også?

— Jo, Jan.

— Juh-huh! Hurrah!

Han slap grebet om hendes hals, hoppede ned på stien og gav sig til at danse. Han slog en kolbøtte. Det var ikke nok. Han slog to kolbøtter. Det var heller ikke nok. Han slog tre, fire, fem kolbøtter og imens kvækkede han som en frø og galede som en hane. Til sidst sprang han op på en træstub og løftede begge sine små hænder mod den høje blå vinterhimmel.

— Gud! råbte han. — Gud oppe i himlen! Se! Jeg står her i Danmark og er glad. Hørte du, hvad hun sagde? Hørte du det?

Han satte hænderne for munden som en tragt og råbte op mod himlen:

— Hun vil sy en Pjerrot-dragt til mig! Den, du ved nok. Den, jeg hele tiden har bedt om at få …

Kirsten stod i den kølige blæst og blussede af varme. Hvor var det skønt at se drengen så lykkelig. Hun følte sig selv lykkelig — for første gang i lang, lang tid.

— Jan! kaldte hun, da drengen begyndte at danse omkring igen. — Ikke flere kolbøtter. Du snavser dit tøj til. Kom og lad mig børste dig.

Han løb hen mod hende og passerede et krat undervejs. Hans frakke strejfede en torn, og tornen rev en flænge i stoffet.

— Av! sagde hun. — Der rev du vist dit tøj i stykker …

Han slog kækt ud med hånden.

— Det gør ikke spor, Kirsten. Vi syr det bare. Som en mis. Ork! Vi kan jo sy alting. Knapper og flænger og Pjerrot-dragter … alting. Vi er de skrappeste til at sy i hele verden. Ikke også, Kirsten?

Hun måtte le igen. Hun kunne ikke andet. Mens hun lo, kom hun pludselig til at tænke på, at det kun var otte eller ni timer siden, at hendes mor døde. Latteren stilnede i hendes strube, og hun følte et jag af smerte dybt inde i brystet.

— Kom! sagde han og trak hende med sig ind i skoven. — Nu skal jeg vise dig hulen og de hemmelige steder.

Han førte hende med sig ad smalle og lønlige stier, hundrede, måske to hundrede meter ind i skoven.

— Det er nogen hemmelige veje, vi går på, hviskede han. — Det er kun mig og Viggo, der kender dem. Du siger dem aldrig til nogen, vel?

— Aldrig, sagde hun.

— Sværg det!

Hun standsede og svor. Han nikkede tilfreds og førte hende med sig frem til et krat med en fordybning i jorden.

— Her, sagde han og pegede på fordybningen inde i krattet. — Det er her, hulen er. Er det ikke også en god hule, Kirsten?

— Jo.

Mens drengen legede ved hulen, satte hun sig på en træstub i en smal stribe sol. Hendes tanker begyndte igen at kredse om nattens begivenheder, og hun grundede længe frem og tilbage. Hvem var denne Johannes, som moderen havde kaldt på, umiddelbart inden hun døde?

Hun løftede hovedet mod den blege vintersol og lukkede øjnene.

— Johannes? mumlede hun. — Hvem er Johannes?

Klokken var 13, da de nåede tilbage til villakvarteret. Doktor Martinsens smukke hus kom til syne mellem de bladløse træer langs vejen.

— Er der gået to timer nu? spurgte Jan.

— Ja, sagde Kirsten.

— Så er min far nok kommet hjem …

Han stak i løb og trak hende med sig. Hans øjne strålede. Hans mund åbnede sig for en række små glædesgisp.

— Kom! Lad os skynde os ind og fortælle ham det …

Det gik ikke hurtigt nok. Han slap hendes hånd, piskede hen ad vejen og smuttede ind gennem lågen til villahaven.

— Far! Far! skreg han. — Kirsten syr den til mig. Jeg bliver en Pjerrot alligevel. Far! Er det ikke også dejligt? Kirsten vil sy en Pjerrot-dragt til mig …

Husets hoveddør fløj op, og fru Martinsen trådte ud på trappen med et højt vredesudbrud. Hun løftede en truende hånd mod Jan.

— Tænkte jeg det ikke nok, råbte hun. — Kan du da aldrig lære at opføre dig ordentlig? Se nu der. Nu har du griset dit tøj igen. Og revet frakken i stykker. Kom her. Jan! Kom her.

Jan snurrede rundt på fødderne og flygtede tilbage gennem haven. Kirsten trådte ind gennem havelågen i det samme. Jan tog hendes hånd og stak i et henrykt fnis.

— Hør hende! hviskede han. — Se hende! Hun koger! Hun sprutter! Bare hun ville koge over, ikke?