Morten Korch

Fasters dragkiste

Fortælling

Lindhardt og Ringhof

Fasters dragkiste

Copyright © 1953, 2016 Morten Korch og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711481578

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Det var i Tiden lige efter Nytaar, hvor der endnu var fuldt op af den velsignede Julemad. Juleøllet holdt endnu godt imod, og for at bøde paa Klejner og Bagværk, som var paa Hældningen, havde Trine Jakobs bagt Prossekage allerede til den tolvte Januar, skønt Gud og hver Mand vidste, at der ikke plejede at komme Prossekage paa Bordet et eneste Sted i hele Røjle By før efter den tyvende.

Naa, Trine Jakobs havde nu sine egne Luner; men da hun var Kone paa Lunehøj og ovenikøbet en god Kone, der værdigt løftede Traditionen efter Mette Jakobs, som var død for et Par Aars Tid tilbage, tilgav man hende de smaa Afvigelser, hun nu og da tillod sig.

Inde i Borgestuen sad Mads Jakob for Enden af Langbordet, og paa Bænken langs Vinduet sad tre af de Røjle Husmænd. Først Per Hus, der var fast Medhjælper paa Gaarden, og derefter Lars Træskomand og Jens Malene, som Lunehøjfolkene pløjede eller kørte for.

Mads Jakob var en bredskuldret, førladen Mand paa lidt over det halve Hundrede. En Krans af graa Bakkenbarter laa om hans muntre og frimodige Ansigt, og der sad en Skælm og blinkede i hans smaa, livlige Øjne.

Per Hus var ogsaa vel ved Magt og endnu højere end sin Husbond, med hvem han i Grunden havde en vis overfladisk Lighed. De var nu ogsaa omtrent jævnaldrende, havde været Legekammerater som Børn og siden hen omgaaedes hinanden hver Dag i de tredive Aar, Per havde fulgt Heste paa Lunehøj.

Lars Træskomand var ranglet og mager, med et langstrakt Ansigt, der helt beherskedes af en mægtig, krummet Næse. Hans Vugge havde staaet ovre paa den jyske Vestkyst, det var derfor Per Hus paastod, at han var saa tør og gusten. Lars var nu ellers en svært estimeret Mand i Røjle; han var Filosof og forstod at indhylle sig i et tænksomt, grundende Væsen, der gjorde Indtryk paa Byens Folk. Han var stiv i al Slags boglig Lærdom og brugte et Utal af fremmede Ord, som ingen uden han selv forstod — om han da gjorde det, hvilket langt fra altid var Tilfældet.

Den tredie af Mads Jakobs Gæster, Jens Malene, var en lille Mand med ildrødt Haar og et fregnet, brunskjoldet Ansigt med en lille, skarp Opstoppernæse og rødrandede Øjne. Som adskillige smaa Mennesker satte han Næsen højt og holdt nok af at bruge store Ord.

Anledningen til, at de fire Mænd sad sammen og spiste Frokost paa en Søndag Formiddag, var den, at Mads Jakob med sine tre Spand Heste havde været i Skoven efter Brænde til Lars Træskomand. Mads Jakob havde indført den Skik, at man ved saadanne Lejligheder spiste Frokosten hos ham, det var det nemmeste, og saa var Hestene hjemme.

I den store, firkantede Kakkelovn buldrede en lystig Brændeild. Der var lunt og godt og en Orden og Hygge derinde, som vidnede om, at en dygtig Husmoder stod for Styret. Det hvide Gulv var strøet med Sand. I Krogen ind mod Sengekammeret stod tre afspundne Spinderokke ved hver sin Stol; den første ud for Armstolen havde fine Benspidser, der vidnede om, at det var Madmoderens. Loftet og Bjælkerne var smukt malede i lysebrunt, og Langbænken og Stolene havde samme Farve. Vinduernes smaa Ruder skinnede, og rent var der i hver en Krog.

Det var ingen ringe Anretning, der var sat frem paa det tavlede Voksdug. Der var Flæskesteg, Pølse og anden kold Slagtemad foruden afskaaret Andesteg. Naar dertil kom en Velsignelse af alle Slags hjemmelavet Paalæg, baade saltet og røget, samt den berømte Sødmælksost, der ikke manglede paa Lunegaardens Bord, saa vil enhver let forstaa, at der var Sul nok. Midt paa Bordet stod et Bræt med Brød; det var ikke kunstnerisk arrangerede Mundbidder men to solide og reelle Stabler, den ene med det herlige, sødlige, hjemmebagte Rugbrød, derom vidnede en fin krydret Duft i Stuen, og den anden med Hvedekage.

Brødet laa der i mægtige Rundtenommer, som det var afskaaret med Trine Jakobs øvede Haand, paa Deling indlod man sig ikke paa Lunehøj. Paa hver Side af Brødet stod en gul Skaal, den ene med Fedt, den anden med Smør.

Mændene tog godt til sig, de havde været paa Færde fra den tidlige Morgen. Mads Jakob foregik dem med et godt Eksempel, han havde selv været med i Skoven. Mads var ellers lidt magelig anlagt og holdt nok af at sove længe saadan en Søndag Morgen; men Skovturen for Træskomanden lod han aldrig gaa fra sig, han vidste, at det blev en munter Tur, naar de tre Husmænd kom sammen.

Snakken gik livligt, og Jens Malene var endnu rødere i Kammen end han plejede. Som sædvanlig drillede han og Per Hus hinanden, og Jens havde ondt ved at klare sig.

Mads vilde dog nødig, at det skulde gaa forvidt med de to Kamphaners Strid, han kendte Jens Malene og vidste, at han let blev ondskabsfuld, naar han blev vred. Det lykkedes ham ogsaa at gyde Olie paa de oprørte Bølger.

Nu kom Trine Jakobs med Kaffen. Hun var en ung og statelig Kone med et klogt og meget tiltalende Ansigt; Trine var gift med Mads Jakobs eneste Søn, Rasmus Jakob. De Unge havde endnu ikke faaet Gaarden overdraget; men da Mads’ Kone, Mette, blev syg for nogle Aar tilbage, blev Brylluppet holdt. Den gamle Mette Jakobs havde en Fornemmelse af, at hun skulde dø og vilde have denne Sag i Orden først. Mette var femten Aar ældre end sin Mand, hun var en stærk Karakter, der altid havde regeret paa Lunehøj; hun kendte sin Svigerdatter fra Vuggen og vidste, at i hende fik hun en Efterfølgerske, der kunde tage Arven op efter hende. Det holdt ellers haardt for Mette at faa sin Vilje denne Gang, men tilsidst vandt hun Sejr, Brylluppet blev holdt med Pomp og Pragt, og en Maaned efter døde hun. Trine gjorde ikke sin Svigermoders gode Forventninger til Skamme; hun var dygtig til sin Gerning, forstod paa værdig Maade at staa for Styret i den velhavende og gæstfri Bondegaard og forstod ogsaa udmærket at omgaas baade Unge og Gamle.

Trine skænkede Kaffe og bød Sukker og Fløde og kom straks efter med en stor Skaal, der var fyldt til Randen med Klejner og alle Slags Julekager.

Jens Malene saa lidt foragteligt paa de søde Sager. Romflasken, som han satte betydelig mere Pris paa, viste sig endnu ikke, skønt han kiggede længselsfuldt efter den.

Trine forstod godt hans spørgende Blik; hun holdt ikke meget af Jens Malene, der havde et daarligt Rygte og i Grunden altid var Lunehøjfolkene paa Nakken, naar han kunde komme afsted med det. »Naar I nu har faaet Kaffen, skal I faa Lov til at smage min Prossekage,« sagde hun.

»Prossekage, det er plage mig det bedste jeg kan faa,« svarede Per Hus og smilte til sin unge Madmoder.

»Ja, du har altid fedtet for Fruentimmerne, Per. Nej, der er dog det, der er bedre end Prossekage, hvad siger du, Lars.« Jens Malene gav sin tavse Sidemand Træskomanden et Puf. Han havde næsten udelukkende været Tilhører, men han havde spist, saa det var forbavsende.

»Jeg siger aldrig et Ord,« svarede Lars uforstyrrelig og passede fremdeles sin Næring.

Per Hus var blevet ganske flov paa Jens’ Vegne; men Mads Jakob rejste sig og hentede Romflasken fra Vægskabet i Hjørnet. Jens Malene kom en god Slurk i Kaffen, drak en Gang og saa sig derefter om med en Mine, der spaaede ilde. Jens blev altid indvendig forbitret, naar han sad ved Lunehøjfolkenes veldækkede Bord, han maatte bestandig kæmpe for at beherske det Nag, han nærede til dem, og det skete, at Naturen gik over Optugtelsen. Saa sagde han Ting som ingen andre vovede at udtale højt paa Lunehøj.

En saadan Stemning beherskede ham nu, det var vistnok den Uvilje og Foragt, han før havde læst i Trine Jakobs Øjne, der bevirkede det. Jens Malene var misundelig, han var ikke langt fra at hade baade Mads Jakob og Sønnen Rasmus, skønt de aldrig gjorde ham andet end godt, ja ofte ligefrem overvældede ham med Velgerninger, og Trine, der nu indtog den Plads, som hans egen Søsterdatter, den lille Margrethe, burde have haft, afskyede han og ønskede det mest mulige ondt over. Mads Jakob havde en Følelse af, at Jens pønsede paa ondt, og vilde skynde sig at blive færdig med den besværlige Gæst.

»Lad os da nu klinke og ønske Træskomanden Held med Brændet,« sagde han og løftede sin Kop. Alle Mændene drak, og der var pludselig falden en vis Højtidelighed over dem. Jens rørte ivrigt rundt i sin Brygning.

»Ja, hvem der havde det saadan som dig, Mads Jakob,« sagde han med et Suk.

»Aah, jeg har det vist ikke saa farlig bedre end dig, Jens. Jeg har ogsaa mit at slaas med,« svarede Mads Jakob.

»Det har vi alle, enten vi saa er rige eller fattige,« føjede Træskomanden til og stirrede dybsindigt i sin Kop.

»Nej, Mads Jakob, saadan Folk som jer her paa Lunehøj, I kan altid retirere jer, enten det gaar op eller ned.«

»Sludder med dig, Jens, Mads har maaske prøvet mere end du, det ved jeg bedst som har været her i over tredive Aar,« afbrød Per Hus.

»Sludder! Nej, det er ingen Sludder, Per. Saadanne Matadorer som Mads Jakob eller Rasmus, de kan altid klare sig; hvis der er lidt i Vejen, saa smider de bare nogle Penge i Hovedet paa de Folk, der kommer dem paa tværs. Penge kan ordne alt, forstaar du.« Jens slog ud med Haanden og sendte et lynsnart Øjekast gennem den halvtaabne Dør til Køkkenet. Jo, han saa et Glimt af Trines Skikkelse derude.

»Tak for Mad. Nu er det nok bedst at komme hjem,« sagde Per Hus og rejste sig hastigt.

Bordet var hævet med det samme, Mændene bød Farvel til Mads, og Trine kom frem i Døren og tog Afsked. Mads Jakob var tydelig nok bleven ilde til Mode og hilste lidt kort. Han skyndte sig med Per Hus og Lars udenfor, for han vidste saa udmærket godt, hvad det var Jens hentydede til, og vilde derfor have ham bort.

Jens var alt andet end tilfreds med saaledes at blive stoppet i Farten; men alligevel var han næsten stolt over at mærke, at der var et Punkt, hvor den mægtige Mads Jakob var saarbar. Han skulde vide at benytte sig af det. Han var den sidste, der gik ud, fordi han med stor Omstændelighed stoppede sin Pibe.

Trine stod paa Tærskelen ind til Køkkenet. Jens følte, at hun stod og saa paa ham, hun havde nok hørt hans Ord før. Han stod og pønsede paa, om de havde virket, og han skottede til hende fra Siden. Da han vilde gaa, maatte han dog se paa hende, det var, ligesom hun tvang ham til det.

Trines Blik var fuldstændig roligt og hendes Holdning endnu rankere end ellers. Der var et underligt blankt Skær i hendes Øjne, der tvang Jens til at slaa sine ned.

»Hvad var det, du mente før, Jens?« spurgte hun.

»Aah ja, hvad mente jeg, Trine, det er vist bedst at tie med det,« svarede han.

»Nej, nu maa du helst tale rent ud af Posen, Jens. Du er kommen med forblommet Snak flere Gange og Malene lige saa, nu vil jeg have Besked.«

Nu var hendes Tone næsten truende. Jens kiggede ud, Mads Jakob og de to Mænd stod og talte sammen udenfor Porten. Det var jo slet ikke mere end rimeligt, at den hovmodige Trine fik at vide, hvorledes det hang sammen; det kunde være, at hun knap vilde hænge saa meget efter Rasmus, naar hun blev bekendt med, hvad han var for en Karl.

»Naar ingen anden har sagt noget, er det vist ikke værd, at jeg gør det,« sagde han og drejede sig om mod Døren.

»Du skal ikke lade mig staa her med en halvkvædet Vise, Jens. Det er noget med Rasmus, ikke sandt?«

»Jo, hvis du endelig vil vide det, saa er det jo da Rasmus, det var galt med; men ...«

»Og saa var det en Pige, hvem var hun?«

»Naa, saa det ved du ikke en Gang. Det var saamænd ellers min Søsterdatter, Margrethe. Hun tjente her paa Gaarden et Par Aar før din Tid.«

»Og saa blev hun Kæreste med Rasmus, kan jeg tænke; det var jo ogsaa helt rart for hende at blive Kone paa Lunehøj. Ja, saadan noget har jeg nu hørt før, Jens.« Trine saa paa Jens med en saadan Ringeagt i Blikket, at Blodet kogte i ham.

»Det er nu ikke sikkert, du var saa stor paa det, hvis du havde kendt Margrethe,« sagde han.

»Saadan Tøse har jeg saamænd kendt nok af.«

Jens, der i Begyndelsen havde villet udvise en vis Forsigtighed, glemte fuldstændig dette og ønskede nu kun at ydmyge hende.

»Men saadan Fyre som Rasmus har du vel ogsaa kendt, han spillede Kæreste med hende, forstaar du.«

»Ja, det kan jeg nok tænke.« Trines Stemme var lige kold.

»Og han skabede sig og strittede imod, alt det han kunde, da hans Moder vilde have, han skulde gifte sig med dig.« Jens vidste nu næppe mere, hvad han sagde. Trines overlegne Ro bragte ham helt ud af Fatning.

»Saadan sagde Tøsen, det kan jeg godt vide.«

»Jamen, saa tager du fejl. Margrethe har aldrig lukket sin Mund op til mig. Hun rejste sin Vej.«

»Naa, det gjorde hun dog, og kender jeg Mads Jakob og Rasmus, har hun vel nok faaet, hvad hun kunde tilkomme og lidt til.«

»Ja, det var det jeg sagde: Penge, Penge kan gøre det hele. Hun rejste, og ikke En i hele Byen har ladet sig mærke med nogen Ting,« hvislede Jens.

»Hvad skulde der ogsaa være, Jens. Og nu tænker jeg saa, du har faaet lettet Hjertet.«

»Du har jo selv bedt mig om at fortælle, Trine, og jeg synes nu ogsaa nok, du skulde vide det.«

»Det synes du naturligvis.«

»Du forstaar nok, at det kan gøre mig gal, at hele Byen lader som ingen Ting; der bliver ikke sagt et Kny, fordi de havde Pengene her paa Lunehøj.«

»Jamen, din Galskab nytter ingen Ting, Jens Malene.«

»Nej, det gør det vel ikke.« Jens sendte Trine et vredt Blik og tog sin Hue, der laa paa Bænken ved Døren.

»Se, hun fik jo da et Barn siden hen.«

»Naa ja, den Ting ordner Rasmus nok,« svarede Trine; hun stod bestandig paa samme Sted, lige overlegen og kold, ikke en Mine fortrak sig i hendes Ansigt.

Jens lettede ved Klinken.

»Og saa døde hun, ser du. Nu ved du, hvorfor Faster Jette rejste fra Lunehøj og aldrig kommer her mere, og du ved kanske ogsaa, hvorfor Rasmus er lidt sær til Tider.« Jens hørte nu Mads Jakobs Træsko mod Stenbroen i Gaarden, han fik saa travlt med at komme ud, at han ikke en Gang fik Tid til at se, hvad Indtryk hans sidste Ord havde gjort; men han haabede, at de endelig havde virket.

Andet kapitel

Da Mads Jakob kom ind, stod Trine og støttede sig til Dørkarmen. Trods al Selvbeherskelse saa han dog straks paa hendes Ansigt, at der var hændet noget betydningsfuldt. Hun stirrede et Øjeblik ligesom hjælpeløst ud imod ham, og der gik en smertefuld Trækning over hende.

»Hvad er der, lille Trine? Er du ikke vel,« sagde han og gik hen imod hende. Nu tog Trine sig imidlertid sammen, med en voldsom Kraftanstrengelse fik hun atter fuldt Herredømme over Blik og Miner.

»Det var ingen Ting, Svigerfader, jeg tror det var dette Sting i Siden, du nok ved, jeg har snakket om,« svarede hun og smilede til ham. Mads Jakob saa hende et Øjeblik ind i Øjnene, der nu rolige og tillidsfulde hvilede i hans; han søgte at komme til Klarhed over, om Jens havde gjort hende Fortræd. Han havde set saa uhyggelig og skulende ud, da han gik forbi der udenfor Døren.

Trine var imidlertid ikke saadan at se til Bunds i; men han holdt inderlig af hende. Hun var god, og det var Synd, hvis der skulde lægges Sten paa hendes Vej.

»Vi skal nok til rigtig at passe paa med den Side, lille Trine. Du tager for stærkt paa Vej, er jeg bange for. Kom nu og sæt dig her paa Bænken, saa tager vi to os en Kop Kaffe. Vi blev jo helt forstyrret, fordi Jens begyndte at raabe op.« Mads Jakob tog Trine ned for Enden af Bordet og satte sig selv ved Siden.

»Jeg tror du vil, jeg har virkelig ikke Tid, begge Pigerne staar og plukker Ænder,« sagde Trine; men hun satte sig alligevel hos ham og skænkede Kaffe til dem.

Mads Jakob snakkede rask op og lo, medens han samtidig saa undersøgende hen paa hende; hun var saa sund og frisk, Trine, saa jævn og lige til; men hun var vist paa sin Vis haard alligevel. Hun vilde aldrig kunne forstaa Rasmus. Han vilde tale lidt om Jens Malene og se, om han ikke paa den Maade kunde lokke det ud af hende, hvis hun havde hørt noget.

»Det er kedeligt med Jens, han er den ringeste Mand, vi har her i Byen, ham og Malene er et Par daarlige Folk begge to,« sagde han, »men det er fornøjeligt at høre, hvordan Per Hus kan drille ham, han kan gøre Jens saa gal, at han næsten ikke kan faa et Ord frem.«

»Hvorfor har han sin Gang her i Gaarden, naar han dog arbejder for Sognefogden?« spurgte Trine og saá op; Mads kunde se, at hun var spændt paa Svaret.

»Det skal jeg sige dig, Trine. Jens er jo saa at sige vor Nabo, og de Husfolk, der ligger henne ved Højen, har jeg altid haft lidt med at gøre. I min Faders Tid pløjede vi ogsaa for Malenes Far; men saa kom der lidt i Vejen og han flyttede ned til Sognefogdens. Men Jens har et Stykke Have, der hører her til Gaarden, vi kører hans Brænde og Tørv, hvis han da køber noget.«

»Pigerne siger, at han rapser,« afbrød Trine.

»Ja, det er saamænd rigtig nok, de har rapset al den Tid, jeg kan huske, i det Hus — og mest fra os.«

»Og det ved I god Besked paa, Svigerfader.«

»Det ved alle Folk i Byen, Trine. Jens stjæler Tørv og Brænde og tager ogsaa Neg paa Marken, og hvad andet der kan falde for, og Malene er vist endda værre.«

»Hvorfor melder I dem ikke, Svigerfader?«

»Saadan noget bruger vi ikke i Røjle. Det var Malene, der havde Huset, forstaar du. Hendes Far har rapset over hele Byen, saa længe han har kunnet rokke afsted. Malene har det ikke efter Fremmede, og hun har faaet Jens godt dresseret. Jeg tror næsten, han er mere ondskabsfuld end hun. Kan han sætte ondt for nogen, saa gør han det.« Mads Jakob saa skarpt paa Trine, men hun lod sig ikke mærke med, at det gjorde Indtryk paa hende.

»Jens er ond i sin Mund, og han vil gerne gøre os Fortræd her paa Lunehøj, hvis han kan.«

Tydeligere kunde Mads Jakob ikke godt hentyde til Jens Malenes Sladder, hvis han havde faaet noget sagt; men Trine lod som intet og rejste sig.

Et Øjeblik efter tumlede hun ivrigt i Køkkenet. Mads Jakob gik et Par Gange frem og tilbage over Gulvet, saá ud i Gaarden, hvor Hønsene kaglede paa Møddingen, og gik derpaa ud.

Det var stille og klart Vejr med let Frost. Mads blev staaende paa Højen med de gamle Pile, der havde givet Gaarden Navn. Stuehuset havde rødt Tegltag og Kvist, det havde Mads Jakob bygget. Laderne var ældre men rummelige og velholdte, de hvide Vægge lyste i Solskinnet med de brunmalede Stolper. Foran Stuehuset og langs med den østre Længe laa Haven. Der var ingen i Røjle, der havde saa god en Frugthave og saa mange sjældne og velholdte Træer som han.

Mads Jakob blev glad, medens han stod og saa paa sin prægtige Gaard. Han følte rigtig, hvor han holdt af den, hans Blik blev atter lyst, og han trak Vejret lettere. Rundt om ham laa hans otte Marker, der var paa 10 Tdr. Land hver og omgivet af stuntede Pilehegn. Det var dér, Mads Jakob havde lagt sit Livsværk.

Der var Minder om baade Sejre og Nederlag i det Syn; men der var dog mest Glæde. Mads Jakob havde været lykkelig i sin Livsgerning, og han var ikke fri for at føle en Smule Stolthed, som han nu stod og betragtede disse otte Valpladser. Og saa var der endda Engen, der laa saa langt borte, at han slet ikke kunde se den fra Højen, hvor han stod. Mads Jakob havde været en dygtig og flittig Mand. Trods de trykkende Tider, der havde været nu i Firsernes trange Tid, havde han klaret sig godt. Han havde ikke spist af Faderens opsparede Kapital. Han havde nu lige saa mange Penge staaende ude, som hans Fader havde haft. Det nye Stuehus havde han selv tjent, og saa turde han dog sige, at han aldrig havde været nærig men bevaret Lunegaardens gode Renommé.

Et Stykke fra Gaarden laa Røjle By med Kirken i Midten, og længere tilbage lukkede Baroniets Skove for Udsigten. Kun et eneste Sted var der som et Slip mellem Trætoppene, og her skimtedes det blaa Bælt langt ude i det fjerne.

Lunt og godt laa Røjle gemt, hyggelig og frugtbar var den, og Lunehøj var Perlen mellem Byens Gaarde.

Nu fik Mads Jakob Øje paa Rasmus. Han synede først som en lille Purk helt nede ved Jordernes yderste Grænsehegn, men Mads kunde dog snart se, at det var ham, og nu saa han ogsaa Hektor komme springende over et Gærde. Mads gik saa rask, han kunde, ned ad Markvejen for at møde Sønnen. Rasmus kom snart saa nær, at Faderen kunde se ham helt tydeligt. Han smilte og viste Jagttasken frem; den struttede, der var nok en Hare i den.

Mads Jakob vinkede og raabte paa lang Afstand til sin Søn. Af alt det gode, Vorherre havde givet ham, var Rasmus dog alligevel det bedste, og Mads Jakob var stolt af ham. Ikke fordi Rasmus var fejlfri, det var langtfra; men han var nu alligevel som Faderen helst vilde have ham. Der var en Forstaaelse og en Kærlighed mellem de to, som kun findes mellem Bønder, hvor Fader og Søn gennem mange Aar er knyttet til hinanden ved dagligt Arbejde. Mads Jakob fandt sine egne Fejl og Fortrin hos Sønnen, han forstod ham og blev ung igen ved at dele hans Ungdom.

Nu mødtes de, Mads Jakob saa paa Haren og klappede Hektor, medens han forskede i Sønnens Ansigt.

Rasmus Jakob var høj og kraftig, det skægløse Ansigt var venligt og overordentlig vindende med smukke, kloge Øjne og en Mund, der aabenbart havde let ved at smile. Det var tydeligt, at han lignede sin Fader, men han var ligesom en finere, lidt forædlet Udgave af den Gamle.

De to Mænd fulgtes ad hjem mod Gaarden. Mads Jakob fortalte om Turen til Skoven og fik Sønnen til at le, og denne skildrede den prægtige Jagttur. De havde dog ikke vekslet mange Ord, før de begge to vidste, at de hver for sig havde noget alvorligt paa Hjerte.

Den Gamle kom først frem med sit.

»Hør, ved du hvad, Rasmus, tror du ikke, det er galt, at du aldrig har faaet talt rigtig med Trine om det, du ved nok,« sagde han og saa skarpt paa Sønnen.

»Jo, det er det; men det er ikke saa let, som du tror, Far. Lidt har jeg fortalt; men det hele kan jeg ikke komme ud med.«

»Men det er vist rent galt, Rasmus.«

»Det er det, Far, det ved jeg godt, og jeg har begyndt mange Gange, men jeg synes Trine tager saa underligt paa det, hun bliver saa haard. Og hvis jeg skal fortælle det, maa jeg ud med det hele, og det kan jeg ikke.«

»Hvorfor ikke, Rasmus?«

Rasmus saa paa Faderen med et forlegent Smil.

»Havde det endda været straks efter vort Bryllup, den Gang var jeg lige glad med al Ting, men nu er det noget andet. Nu er jeg kommen til at holde af Trine, forstaar du, jeg holder lige saa meget af hende, som jeg holdt af Margrethe, ja, næsten mere tror jeg.«

»Det er jo kun godt, Rasmus,« svarede Faderen og smilte.

»Ja, men hvordan kan jeg nu fortælle hende, at jeg strittede imod med Hænder og Fødder for at blive fri for hende. Hvis hun hører, hvor meget jeg holdt af Margrethe, og at det kun ene og alene var Mor, der tvang mig til at lyde, tror du saa ikke, hun vil blive saa forbitret, at alt bliver ødelagt imellem os? Nej, det tør jeg ikke risikere, Far.«

»Men, hvis nu en anden skulde fortælle hende det, Rasmus, det var da langt værre, synes du ikke?«

»Jo; men hvem skulde det være, den eneste, der ved rigtig Besked, er Faster, og hun skal nok tie, og saa du naturligvis; men du gør mig ikke Fortræd, det ved jeg da.« Rasmus saa spørgende paa Faderen, han havde godt hørt paa hans Stemme, at der var noget bestemt han hentydede til.

»Hvad mener du om Jens Malene, jeg tror, han ved noget. Jeg har mærket det paa ham flere Gange og spekuleret paa, om vi skulde snakke med ham og give ham Penge for at holde Mund, det er jo det, han vil have.«

»Jeg har ogsaa tænkt paa Jens og været bange for ham; men jeg tror ikke, han ved noget, Far. Margrethe kunde ikke lide ham og kom der aldrig i den sidste Tid, før hun rejste. Hun var selv bange for ham og fortalte ham ikke en Gang, hvor hun rejste hen.«

Mads Jakob svarede intet; det var ikke nødvendigt at gøre Sønnen urolig, hvis hans Ængstelse var grundløs.

»Bare jeg dog kunde faa dig til at tage Gaarden, Rasmus,« sagde han, da de havde gaaet lidt i Tavshed.

»Det kommer nok, Far; men du maa give Tid, jeg maa først se at komme over dette her,« svarede Rasmus.

»Men det kan ikke blive ved at gaa saadan. Trine mærker mere og mere, at der er noget i Vejen med dig.«

»Jeg kan ikke gøre ved det, Far, jeg tier, for at ingen skal mærke noget paa mig; men jeg haaber ikke. Jeg synes en Gang imellem, at det var bedst, hvis jeg kunde løbe min Vej fra det hele, det kan trykke mig, saa jeg næsten ikke kan være hverken ude eller inde.« Rasmus saa op med et hastigt, forpint Glimt i Øjnene.

»Ja, ja, saa snakker vi ikke mere om det; men jeg synes nu nok, du tager dig det for nær. Det er jo ikke din Skyld, at Margrethe døde. Vi ved da ogsaa, at Faster har gjort for hende, hvad hun kunde.«

»Det hjælper ikke noget, Far, jeg har været et daarligt Menneske overfor Margrethe og hendes lille Dreng, og jeg kan aldrig faa noget gjort godt imod dem, det er saa underligt at tænke paa, at de er døde begge to. Og nu overfor Trine, det er stor Synd mod hende ogsaa. Vi er kommen til at holde mere og mere af hinanden for hver Dag, synes jeg. Trine er saa tryg og saa glad ved mig; men jeg synes slet ikke, jeg har Lov til at nyde min Glæde, saadan som jeg har baaret mig ad.«

Mads Jakob søgte at trøste ham og talte beroligende til ham; men Rasmus gik tavs og stille ved Siden og talte ikke mere, før de naaede Gaarden.

Tredie kapitel

Trine gik og passede sin Gerning hjemme i Huset. Hun talte som hun plejede til Pigerne, spøgede endogsaa og lo ad den lystige Maries Historier; men Tankerne bruste i hendes Sind. Hun var sikker paa, at det var Sandhed, hvad Jens Malene i sin Ondskab havde sagt. Ikke fordi hun troede paa ham, men det underbyggedes af saa mange smaa Ting.

I de to Aar, hun havde været borte, var det altsammen passeret. Rasmus havde været saa underlig, da hun kom tilbage, og Brylluppet blev bestemt. Han var venlig som altid; men egentlig Kærlighed mærkede hun ikke noget til. Hun savnede det heller ikke; thi ogsaa hendes Hjerte var koldt, det var jo et Parti som den herskesyge Mette Jakobs og hendes egne Forældre havde lavet. Et Parti, som havde været besluttet fra Rasmus og hun var smaa, og som de begge to uden særlig Begejstring indvilligede i.

Hun havde godt hørt lidt Tale om, at der havde været noget Kæresteri mellem Rasmus og en Tjenestepige; men hun havde ikke lagt stor Vægt derpaa hverken før eller efter sit Bryllup. Og saa gik det saa underligt til, at hun i Løbet af det første Aar var kommen til at holde saa uendelig meget af Rasmus, og han vistnok ogsaa af hende.

Hun havde ventet, at hendes Liv skulde forme sig som en rolig Pligtens Vej, som det var Tilfældet med en Mængde Gaardmandskoner før hende; og saa var dette kommet som en straalende Oplevelse. Da hun først rigtig kom til at holde af sin Mand, saa forstod hun dog ogsaa, at der var en Orm, der gnavede og gjorde hans Sind uroligt og sygt, og nu vidste hun altsaa, hvad det var.

Trine følte et glødende Had til den Pige, der havde ejet Rasmus før hende, og ikke en Gang den Omstændighed, at hun var død, kunde mildne hendes Følelser. Hun syntes, hun havde stjaalet noget, der med Rette var hendes.

Overfor Rasmus vilde hun være helt anderledes end før. Den Varme, der havde udstraalet fra hende, maatte hun se at faa Bugt med, det krævede hendes Stolthed, syntes hun.

Et vidste hun ganske sikkert: med Rasmus vilde hun ikke tale om disse Ting, det kunde hun ikke udholde.

Blev det nødvendigt at tale, da vilde hun hellere tale med sin Svigerfader, den venlige Mads Jakob, der helt havde vundet hendes Hjerte.

Fader og Søn kom ind, der spistes til Middag og ingen Udenforstaaende mærkede nogen Disharmoni; men Rasmus følte i samme Øjeblik han mødte sin Kones Blik, at der var noget fremmed i det, han ikke kunde tyde.

Om Aftenen var der Fremmede, og Trine var en gæstfri og opmærksom Værtinde. Rasmus sad og saa paa hende, medens hun ferm og adræt dækkede op for Gæsterne. Han søgte at fange hendes Blik; men det muntre Blink, der plejede at være hans Belønning, udeblev.

Da de endelig blev ene, blev det endnu tydeligere for Rasmus, at der var kommen noget fremmed mellem dem, en kold Kløft, som han ikke evnede at komme over, og han laa den lange Nat og vendte sig paa Lejet.

Efter nogle Dages Forløb var der kommet et helt andet Forhold mellem de to Ægtefæller. De var venlige mod hinanden; men det lod til, at den fine Kærlighedens Forstaaelse, der var skabt mellem dem, og som før gav sig utallige smaa Udslag, pludselig var dræbt. Rasmus sørgede over det og henfaldt endnu mere end før til sine mørke Grublerier. Han søgte ud paa Jagt, hvor han kunde være ene, eller han tog Anledning til at komme bort fra Hjemmet paa Rejser, der ofte varede flere Dage. Der var kommet en rastløs Higen over ham, som han ikke kunde beherske.

Mads Jakob mærkede snart, hvorledes det stod til, og spekulerede paa, hvad han kunde gøre for at hjælpe. Det varede ikke længe, før han fik Lejlighed til at tale ud med Rasmus, mellem de to havde der altid været fuld Fortrolighed. Den Gamle havde været Sønnens Medvider i alt og staaet ham bi af al sin Evne i hans Kamp for at vinde den fattige Pige. Trods al deres Umage havde de dog begge maattet bøje sig for den energiske Mettes Vilje. Rasmus havde holdt af Margrethe med hele sit unge Livs Styrke, og nu holdt han af sin paatvungne Kone med endnu varmere Kærlighed og led samtidig haardt under Byrden af sin Uret mod Margrethe. Og nu Trine. Hvorledes tænkte vel hun? Hende kunde Mads Jakob endnu ikke helt forstaa.

Fader og Søn blev snart overbeviste om, at Jens Malene virkelig maatte have faaet Held til at fortælle alt og maaske endogsaa gjort Sagen værre, end den virkelig var, og de besluttede, at Mads Jakob skulde søge at komme til at tale med Trine. Det var ikke helt let; thi Trine færdedes med en Travlhed, saa det var svært at finde en Lejlighed til fortrolig Samtale. Men en Dag lykkedes det alligevel.

Rasmus var paa Taksationsrejse, og Trine sad og spandt med Pigerne. Mads Jakob var ene Karlfolk i Stuen. Han sad en Tid og saa paa sin unge Svigerdatter.

Hun sad rank, og ingen kunde granske, hvad der rørte sig bag den smukke, hvide Pande. Men at hun grublede, medens Fingrene travlt gled gennem den bløde Uld, det var Mads Jakob sikker paa. Der kom en fremmed Pige nede fra Røjle, og da hun straks efter gik, fulgte begge Pigerne hende. Mads Jakob og Trine blev ene, det havde de ikke været siden den Søndag, da de drak Kaffe sammen efter Frokosten med Husmændene.

Øjeblikket maatte benyttes, og Mads Jakob tog sig sammen til en Kraftanstrengelse.

»Der er noget, jeg gerne vil spørge dig om Trine,« sagde han.

»Hvad er det, Svigerfader?« Trine saa næsten koldt paa ham. Ogsaa mellem dem var den gamle Fortrolighed borte.