Morten Korch

Fløjtespilleren

Lindhardt og Ringhof

1.

Onkel Hans stod og saa ud i den lille Husmandshave, der laa renvasket efter Dagens milde Sommerregn. Han trommede sagte paa Ruden, medens han brummede.

Nogle Skridt bag ham stod Trine, Konen i Huset, hun stod i sin Yndlingsstilling med den ene Arm under sit Forklæde. Hendes friske, letbevægelige Ansigt udtrykte Spænding og Bevægelse.

Hendes Mand, Niels Husar, sad ved Bordet, han var, i Modsætning til Trine, fuldkommen rolig og bakkede paa sin Pibe.

I en Stol ved Vinduet sad Fløjtespilleren Martin Vest. Hans skarptskaarne Ansigt havde et bestemt Udtryk.

»Bare jeg vidste, hvad du sidder og tænker paa,« sagde Trine og saa paa ham.

»Synes du ikke, jeg har nok at spekulere paa?« svarede Martin.

»Det gaar alt sammen sin Gang,« sagde Niels Husar med filosofisk Ro.

Nu vendte Onkel Hans sig, og de forstod, han vilde sige noget. Trine udstødte et befriende Gisp. Naar Onkel Hans talte, kom Tingene altid i Orden. Onkel Hans var ganske vist en Aristokrat, som egentlig slet ikke hørte til i den lille Husmandsverden bag Skoven, og alligevel var det ham, der styrede næsten alle Ting.

»Saa bliver du her altsaa og overtager Brohuset?« sagde Onkel Hans og saa paa Fløjtespilleren.

»Det gør jeg,« svarede den unge Mand. »Forstraaden ved, det var min Moders Ønske.«

»Det er sandt, Martin; men lad dog være med at kalde mig Forstraad. Alle her i Skovtoften kalder mig bare Onkel Hans. Husk paa, vi skal være Demokrater her til Lands. Titlernes Tid er forbi og vender aldrig tilbage,« svarede Onkel Hans. »Men lad os sætte os et Øjeblik, vi har meget at tale om.

Nej, Trine, du og Niels maa endelig blive.« Onkel Hans saa paa Trine, som gjorde Mine til at gaa. »Hvis Martin tænker paa at blive her, er det jer, som først og fremmest skal hjælpe ham.« Onkel Hans gjorde et rask Skridt hen mod Bordet. Pludselig standsede han og holdt sig paa sit højre Laar. »Av!« raabte han. »Gid Pokker havde den forbandede Gigt. Naa, lad os ikke tænke mere paa det. Vi maa se at komme i Gang. Jeg tænker, der er en Del, du vil spørge om, og der er ogsaa lidt, jeg vil sige til dig.« Onkel Hans satte sig ved det lille, firkantede Bord. Martin satte sig ved Siden af Niels Husar paa Bænken bag Bordet.

»Allerførst maa jeg bede dig sige Onkel Hans og du, husk, jeg har kendt dig, fra du var en lille Dreng.«

»Den Gang var De Skovrider og en stor Mand. Men naar De nu giver mig Lov, vil jeg gerne sige du. Onkel Hans sagde jeg vist allerede, da jeg var Dreng.« Martin saa paa Forstraaden med et lille Smil.

»Og det skal du blive ved med. Saa vidt jeg ved, er du snart tredive Aar?«

»Det fylder jeg næste Gang,« indrømmede Martin.

»Og du er en berømt Mand, du har baade Ordener og Medailler. Det er snarere mig, der bliver beæret,« paastod Forstraaden.

»Før vi begynder at tale om noget andet, beder jeg om at faa lidt at vide om Mors sidste Tid.« Martins Stemme fik en helt forandret Klang, da han udtalte Ordet: »Mor«, og det lille Ord skabte pludselig en egen Stemning i Stuen.

»I alle de Aar du har været borte, har jeg været en af din Mors bedste Venner. Hun stod jo alene; men hun havde et rigt Sind, derfor følte hun det vidst ikke.«

»Nej, det gjorde hun bestemt ikke. Og tænk saa paa alle de Venner, hun havde. Alle her i Skovtoften holdt af hende, og hun var altid parat til at hjælpe alle os andre, derfor glemte hun sine egne Sorger og Bekymringer. Det sidste Aars Tid havde hun mange Smerter; men hun klagede aldrig,« sagde Trine ivrigt.

»Og det kneb med at faa det til at løbe rundt. Fortæl mig kun Sandheden.« Martin saa fra Trine til Onkel Hans.

»Hun havde en Karl i en Del Aar. Jeg tror nok, han narrede hende,« svarede Onkel Hans efter en lille Pause.

»Han var en stor Kæltring,« fnyste Trine. »Han beholdt de fleste af Pengene selv, og da han rejste, havde han gjort Gæld alle Steder.«

»Det var godt, han kom bort,« sagde Forstraaden. »Siden den Tid har Niels og Trine passet Sagerne, og de har gjort det godt.«

»Det skal I have Tak for,« Martin nikkede til de to Husmandsfolk. »Men Mor kom vel ikke til at mangle noget?«

»Nej, saadan ligefrem mangle kom hun ikke til.« Trine nølede lidt.

»Fortæl mig blot alt rent ud,« bad Martin barsk.

»Din Mor var nøjsom, og det sidste Aars Tid kneb det lidt med Kontanterne. Hun vilde ikke gøre Gæld, til du kom hjem. Hun kunde sagtens have laant Penge; men det vilde hun ikke. Saa kom hendes Sygdom, den kostede hende meget,« forklarede Trine.

»Stakkels Mor!« udbrød Martin. De to Ord gjorde Indtryk paa dem alle.

Trine havde været vred paa Martin, før han kom, og hendes Vrede blev endnu stærkere, da hun nu saa ham. Han var velklædt, alt hos ham havde amerikansk Snit, og Trine var vis paa, det var dyrt, det saa ud, som om han havde Penge nok.

»Du sendte din Mor fem Hundrede Dollars for fem Aar siden, du kan tro, hun var glad for de Penge, og stolt af dig var hun ogsaa; men siden den Tid sendte du hende intet.« Trines Stemme var skarp, og der laa Bebrejdelse i den. »Hun gemte et Udklip fra en Avis, der stod, at du havde gjort saa vældig Lykke. Folk var helt tossede efter dig, og man havde aldrig hørt Magen til Fløjtespil. Hun gemte det Stykke Papir lige til sin Død.« Trine var ved at sige mere; men et Blik fra Martin fik hende til at tie.

»Fortæl hellere noget mere om Mor,« bad Martin; hans Stemme var barsk.

Trine forstod godt, at denne Barskhed blot skulde skjule hans stærke Bevægelse. »Fortæl du, Onkel Hans, du kan bedst,« sagde hun.

Onkel Hans havde siddet og lyttet, han lignede en gammel, klog Fugl. Nu saa han paa Martin og begyndte at fortælle. Hans Stemme var i Begyndelsen rolig; men efterhaanden fik den baade Farve og Klang, og Udtrykket i hans rynkede Ansigt fik Liv.

Onkel Hans forstod sig paa Mennesker. Han vidste, at Martin var forpint, men søgte at skjule sin Sorg under en Maske af Barskhed, som gjorde ham haard. Det, som vilde hjælpe ham bedst, var sikkert at fortælle stilfærdigt om hans Moder.

Onkel Hans skildrede derfor i jævne Ord hendes Tapperhed og Mod, da Vanskelighederne kom, og den Taalmod, hvormed hun bar sin Sygdom. Han fortalte, hvor inderligt hun elskede sin Søn, og hvorledes hun bestandig havde ham i sine Tanker.

»Jeg tror næsten ikke, din Mor led ondt i den sidste Tid,« sagde Forstraaden. »Jeg talte med hende om Aftenen, før den Nat hun døde, og siden var Trine hos hende.«

»Jeg vilde blive hos hende; men hun vilde ikke have det,« forklarede Trine. »Hun var helt klar og saa forunderlig mild.«

»Saa laa Mor alene, da hun døde?« Martin rynkede Brynene; men straks efter vendte han Hovedet bort.

»Alene var hun nu ikke,« svarede Trine. »Din Mor holdt meget af Hilde Sibbedilles ældste Datter Bodil, og Bodil kom over til din Mor hver Morgen. Den Morgen kom hun tidligt, hun siger, at hun ikke kunde sove, saa gik hun over til din Mor, og din Mor laa med Bodils Haand i sin, til hun døde. Jeg kom derover Klokken otte; men da var din Mor død.« Trine dæmpede uvilkaarligt Stemmen, hun saa paa Martin; men han vendte stadig Hovedet bort.

»Din Mor laa akkurat, som om hun sov, det var kønt at se hende. Foruden lille Bodil var Silas, hendes gule Kat, som hun holdt saa meget af, ogsaa derinde, den sad paa Stolen paa den anden Side af hendes Seng, og saa var der Tom, du husker nok hendes Papegøje, den var ogsaa derinde.« Trine tav et Øjeblik. »Hun fik saadan en pæn Begravelse,« blev Trine ved. »Vi var bange for, at der ikke skulde komme ret mange, for det regnede slemt den Dag; men vi var over tyve hernede fra Toften. Oppe ved Kirken kom der flere, og der var mange Kranse. Den gamle Provst talte saa kønt over hende. Jeg har alle Salmerne, dem skal du nok faa.«

»I har gjort det godt alt sammen, det er jeg vis paa, og jeg takker jer mange Gange.« Martin vendte endelig Hovedet om mod dem, hans Stemme var meget mild, og det var tydeligt, at han var bevæget.

»Bagefter var vi over tyve til Kaffe. Det var godt, at der er saa god Plads i Huset. Lille Bodil vartede op, og hun gjorde det pænt. Onkel Hans holdt saadan en nydelig Tale. Jeg synes, det hele var saa pænt.«

»Jamen det var det, Trine, det var virkelig nydeligt,« sagde Niels Husar. »Vi fik ogsaa en god Cigar, og hver en eller kanske to Bajere. Vi var godt tilpas, da vi gik hjem.«

»Det bedste var, at det hele gik saa pænt og højtidsfuldt,« afbrød Trine og sendte sin Mand et misbilligende Blik.

»Hvem betalte Begravelsen?« spurgte Martin. Han havde nu atter faaet Herredømme over baade Miner og Stemme.

»Der blev solgt et Svin, og saa hjalp jeg for Resten lidt til,« sagde Onkel Hans. »Din Mor har jo ingen Slægtninge andre end dig, og du var langt borte. Men bryd dig endelig ikke om det, det haster ikke, jeg er glad for, at jeg havde Pengene.«

»Ja, det var sandelig godt. Vi andre kunde ikke have klaret det, for det er dyrt at komme i Jorden. Hvis Smaafolk tænkte rigtigt over, hvad det koster, saa var der mange, som ikke havde Raad til at dø,« sagde Niels Husar.

»Du siger nu alt saa lige ud, Niels. Tænk dog paa, hvad det er, vi snakker om,« irettesatte Trine.

»Det ved jeg godt, Trine; men Martin har været langt omkring i Verden. Han ved nok, hvordan det gaar paa saadan en Tid. Der kommer noget til os alle, det har Martin ogsaa prøvet.

Jeg gjorde urimelig meget ud af Fru Vest. Vi blev ved at kalde hende Fru Vest, for hun var jo ligegodt meget finere og klogere end vi andre. Jeg savner hende hver eneste Dag; men det hjælper jo ikke at sørge. Det vilde hun slet ikke have, hun vilde helst have, at vi alle skulde være glade og have det godt. Smeden oppe i Lunde, Træskomanden, Peter Sibbedille og jeg tog os en lille Skærvensel bagefter. Vi gik over til os og sad her, vi syntes ikke, vi vilde spille Kort derovre i Huset. Det gør ikke en Smule, fordi Martin faar det at vide.« Niels Husar saa udfordrende paa sin Kone.

Trine var ved at komme med et skarpt Svar; men Martin standsede hende.

»Bliv ikke vred, Trine, jeg husker nok Niels, han er god nok. Mor vilde slet ikke have haft noget imod, at de sad og havde det hyggeligt. I har været gode mod Mor alle sammen, og det siger jeg Tak for.«

»Du skulde vide, hvor god din Mor var mod os —,« sagde Trine og var nær ved at græde.

»Jeg skal nok se at faa betalt, hvad jeg skylder; men det vil maaske tage nogen Tid, for jeg har ikke ret mange Penge med hjem,« sagde Martin.

»Tal dog aldrig om det, det haster slet ikke,« svarede Onkel Hans hurtigt.

»Jeg tænker ikke alene paa Pengene, jeg tænker mere paa jeres Godhed og Hjælpsomhed. Der kommer et Par Kasser med lidt gode Sager, der er Kaffe og Te og Rosiner, jeg skal nok huske paa jer; men det er jo bare saa lidt,« tilføjede han.

»Da skal det sandelig være godt at faa lidt af alt det, vi gaar og sukker efter. Hvor skal jeg blive glad for lidt rigtig Kaffe,« Trines Ansigt straalede.

»Hvad saa mig?« spurgte Niels.

»Du skal se, jeg finder nok ogsaa noget til dig,« nikkede Martin, »og til dig med, Onkel Hans. Jeg vilde blot ønske, jeg havde haft meget mere med fra Amerika. Men nu maa jeg nok hjem.« Martin rejste sig.

»Ja, du har jo ikke set Huset endnu. Jeg tror nok, der er i Orden derinde; men jeg maa maaske helst gaa med,« tilbød Trine.

»Jeg tror helst, jeg vil være alene,« svarede Martin henne fra Døren.

»Jamen jøsses dog, saa skal du da have Nøglen.« Trine fandt en Nøgle frem. »Der er redt Seng til dig, og jeg tror, du kommer til at ligge godt. Din Mor havde godt med Sengetøj. Men vil du dog ikke have en Kop Kaffe eller Te, inden du gaar?«

»Eller kanske en Bajer?« tilføjede Niels og plirede med Øjnene.

»Nej Tak,« svarede Martin; »men jeg er glad for, at jeg gik herind til jer først, og saa traf jeg jo ogsaa Onkel Hans.«

»Jeg vil gerne følge dig ned til Huset,« sagde Onkel Hans og fulgte med Fløjtespilleren ud.

2.

Det er vel lidt underligt at se dit gamle Hjem igen,« sagde Onkel Hans, da de nærmede sig Brohuset.

»Det er meget underligt alt sammen,« svarede Martin.

»Du synes vist, det er meget smaat, du er jo vant til helt andre Forhold i Amerika,« vedblev Onkel Hans.

Martin svarede ikke, han saa paa Aaen, som snoede sig forbi hans Marker og blev borte ude i Engene. Der var ikke noget storslaaet ved det jævne, fynske Landskab; men Synet af det rørte hans Hjerte. Nu kunde han se sit Barndomshjem, der laa ved Broen under høje Lindetræer. Onkel Hans blev ved at smaasnakke; men Martin var ikke i Stand til at svare.

Endelig tav den gamle Forstraad og strøg sig om Hagen.

»Undskyld, Onkel Hans. Snak blot videre, nu hører jeg igen,« sagde Martin, da de havde gaaet tavse et Øjeblik.

»Du kender sikkert det hele igen, der er ikke sket store Forandringer. I det gamle Hus derovre bor Peter Sibbedille og hans Kone Hilde. De var vist kommet, før du rejste; men nu har de faaet en Masse Børn. Det er flinke Folk. Det ældste af Børnene, lille Bodil, som Trine fortalte om, er ikke Sibbedilles. Hilde har været gift før, Manden druknede.«

»Jeg husker det godt. Bodil var en sød lille Pige.«

»Sød er hun endnu, din Mor holdt meget af hende, det gør vi alle. — Jeg tror, jeg vil følge dig helt ned til Broen.«

De tav begge, og Onkel Hans betragtede opmærksomt Martin. Han havde været en køn ung Mand, men lidt ranglet, da han rejste. Nu var han blevet sværere; men han var stadig slank og smidig. Hans Ansigt var skarpt og markeret, men udtryksfuldt. Et Ansigt, man ikke saa let glemte, tænkte Onkel Hans. Der var noget fornemt over ham, og han bar sit velsiddende Tøj godt. Onkel Hans nikkede tilfreds, han syntes, at han paa en Maade havde Part i den unge Mand.

Onkel Hans mærkede godt, at Martin var adspredt; men han blev ved at smaasnakke. Drengen maatte jo sættes ind i Tingene. »Din Mor har lagt alt til Rette for dig, og det er godt ordnet,« sagde Onkel Hans lidt højere.

»Det er jeg vis paa,« svarede Martin og blev opmærksom.

»Niels og Trine passer Bedriften som sædvanlig,« fortsatte Onkel Hans.

»Jeg maa lære at klare mig selv,« svarede Martin.

»Det kan du ikke,« protesterede Onkel Hans. »Tænk dog paa, du har femten Tønder Land foruden Engen. Du har seks gode Køer, du har baade Kvier og Kalve, du har Grise og to kønne Heste. Du hjalp til hjemme, før du rejste; men du kan slet ikke passe alt det nu.«

»Jeg vil arbejde, det jeg kan, jeg længes efter at komme i Gang,« svarede Martin.

»Forholdene er ikke som for ti Aar siden, du kender det slet ikke nu. Niels og Trine har passet Bedriften godt i de sidste Aar. Det var et Held, at de solgte deres store Have. Nu har de kun dine Sager at tænke paa, og de passer det, som var det deres eget.

De er rimelige med Lønnen. De faar deres Kost ovre hos dig, saa er Trine fri for at lave Mad hjemme. Trine er mageløs dygtig, hun bryder sig ikke om det indvendige; men hun er et Jern til at passe Kreaturerne. Niels er ogsaa god nok, du skal blot lære at behandle ham rigtigt og give ham en Bajer en Gang imellem. De faar femten Kroner om Dagen, det er ikke en Øre for meget. Din Mor har truffet Aftale med dem, før hun døde. Men der bliver mere end nok for dig at gøre alligevel.«

»Det er sikkert udmærket, jeg retter mig efter, hvad Mor har bestemt,« svarede Martin.

Nu var de naaet ned til Broen, og Onkel Hans standsede.

»Se, her kan vi rigtig se Huset, det er velholdt, det vilde din Mor have. Lejligheden er jo alt for stor til dig alene; men din Mor havde mange Møbler. Det virker nok gammeldags paa dig, der kommer fra Amerikas store Byer; men jeg tror, din Mor vilde blive ked af det, hvis du kasserede de gamle Ting.«

»Det kunde aldrig falde mig ind,« svarede Martin.

»Jeg vil ikke med længere, lad os sætte os her et Øjeblik. Din Mor har faaet Bænken sat op, og den staar ogsaa paa et dejligt Sted.« Onkel Hans satte sig, og Martin tog Plads ved hans Side. »Din Mor bar paa en eller anden Hemmelighed, der var noget, som trykkede hende; men hun nævnte aldrig, hvad det var.«

»Saa var det vel, fordi Mor ikke kunde.«

»Alligevel var din Mor altid i godt Humør, og hun søgte at hjælpe, hvor hun kunde. Hun havde stor Betydning for Toften her. Vi savner hende alle sammen, jeg maaske mest. Jeg besøgte hende næsten hver Dag. Hun var et klogt og fint Menneske, og hun blev klogere Aar for Aar.« Onkel Hans sukkede. »Det er mærkeligt, som det er gaaet,« fortsatte han. »I gamle Dage omgikkes jeg kun Grever og Baroner, Hofjægermestre og andre fine Folk. Nu, siden jeg er kommet til at bo i Skyttehuset her, kommer jeg mest sammen med Niels og Trine, Sibbedilles og Husmændene derovre. Det er en nydelig Omgang for en Forstraad; men Gud døde mig, om jeg ikke er kommet til at holde af dem.

Saa havde jeg heldigvis din Mor, hun kunde ogsaa udmærket omgaas de jævne Folk her. Vi blev fortrolige Venner i de sidste Aar. Hun fortalte mig en hel Del om dine Breve. Jeg var inde hos hende, da du sendte hende de sidste fem Hundrede Dollars. Du kan tro, der var Glæde, din Mor trængte haardt til Pengene den Gang, og senere, nu i de sidste Aar, trængte hun sandelig ogsaa, men der kom —« Onkel Hans standsede.

»Nej, der kom ikke flere Penge,« svarede Martin. »Jeg vilde ønske, jeg havde kunnet sende Mor noget; men jeg kunde ikke.«

»Din Mor var meget glad for dine Breve, du skrev altid, det gik godt. Du kan tro, hun var meget glad for den Lykke, du gjorde.«

Martin drejede langsomt Hovedet og saa Forstraaden i Øjnene. Onkel Hans saa noget i den unge Mands Ansigt, han aldrig havde set før. Der var et Udtryk, som talte om Kampe og Prøvelser, men ogsaa om Udholdenhed og Mod.

»Du ved sikkert godt, hvorledes det forholder sig med mange af de straalende Breve fra Børn og Slægtninge, som er langt borte. Selv om det ikke gaar godt, saa skriver man nødigt til en Mor om Kamp og Nød.«

»Naa saadan,« udbrød Onkel Hans. Han var høj, mager og senet, hans Hals var lang og tynd, Ansigtet fuldt af Rynker, hans Næse var stor, og han havde store, kloge Øjne.

»Der er Kamp mellem Solisterne eller snarere deres Impressarier og de Pengeinteresser, som staar bagved. Jeg havde en storartet Forretningsfører, han blev lokket i et Baghold og slaaet til Plukfisk. Jeg kom en Gang til at betale tusinde Dollars for et Kontraktbrud, som var det rene Kæltringsværk. Du skulde blot vide, hvor dyrt det er at lave en stor Koncert.«

Onkel Hans nikkede eftertænksomt. »Men vi læste dog, hvad der blev skrevet efter en af dine store Koncerter. Amerikanerne havde aldrig hørt saadant Fløjtespil før, og de var ellevilde af Begejstring. Jeg har selv hørt dig spille en Gang, og jeg glemmer det aldrig.«

»Det er rigtigt, Onkel Hans, og derfor skulde jeg slaas ned. Der var store Saxofonkunstnere og Sølvtrompetere, og deres Folk gjorde, hvad de kunde for at slaa mig ud.

Du aner ikke de Midler, der blev benyttet for at komme mig til Livs. Alligevel havde jeg muligvis vundet Sejr; men saa blev jeg syg.«

»Jeg anede nok, der var noget galt,« mumlede Onkel Hans medfølende.

»Jeg lavede en stor Koncert, og jeg fløjtede. Men jeg overanstrengte Stemmen, jeg naaede lige akkurat at fuldføre Koncerten; men saa kunde jeg ikke fløjte en Tone. Det var Nerverne ved Stemmebaand og Strube, der nægtede at fungere. Jeg laa paa et Hospital i lang Tid og kom af med alt, hvad jeg ejede.«

»Og det skrev du slet intet om?« sagde Onkel Hans.

»Nej, og jeg rejste til en anden Egn, saa det ikke blev kendt. En Tid efter begyndte jeg at rejse i mindre Foreninger og fløjte i smaa Lokaler. Det gik nogenlunde; men der var en Tid, hvor jeg var fattig og nær ved at lide Nød.«

»Stakkels Dreng!« sagde Onkel Hans.

»Jeg rejste i næsten alle Staterne; men jeg maatte stadig arbejde i det smaa. Det hændte nogle Gange, at jeg ikke kunde fløjte og maatte betale Pengene tilbage.

Et Par Gange tjente jeg ganske godt, og jeg sendte da Mor de fem Hundrede Dollars.«

»Hvor var din Mor glad, da hun fik de Penge. Hele Huset blev gjort i Stand, og noget brugte vi til Bedriften.«

»I et Par Aar spillede jeg meget sjældent, jeg maatte skaane min syge Stemme. Jeg blev alligevel ved at rejse og tog Arbejde ved alt muligt. En Tid lang var jeg Chauffør for en Agitator, som rejste Landet rundt. Naar jeg var alene, fløjtede jeg lidt for at holde min Kunst vedlige. Og naar jeg sad saadan og fløjtede ganske sagte for mig selv, da kunde jeg spille kønnere end nogen Sinde før. Jeg holdt mig ogsaa altid pæn i Tøjet, saadan er jeg nu en Gang.«

»Selv om du ikke skrev om din Sygdom, tror jeg, at din Mor anede det,« sagde Onkel Hans.

»Lidt har hun nok vidst. Hvorfor tror du, Mor absolut vilde have mig hjem? Hun bad mig om at komme hjem og bo i Huset her.«

»Det var vel, fordi din Mor vidste, hvorledes det var fat,« mente Onkel Hans.

»Og nu er jeg her altsaa, og jeg bliver her. Mor bad mig saa indtrængende om det, og jeg vil lyde hende.«

»Bare du kan finde dig i det. Huset her er jo ingen Skyskraber. Sig mig, Martin, har du slet ingen Familie?« Onkel Hans saa paa ham.

»Min Mors Slægtninge er døde for mange Aar siden. Og min Far, ja, ham kender jeg jo ikke. Jeg havde kun Mor, og nu er hun død. Jeg er helt ene i Verden, Onkel Hans.«

»Det er slemt, du har mistet din Mor; men ellers er du virkelig heldig. Jeg har haft fire gamle Søstre, de er rimeligvis oppe i Himmelen nu, og Vorherre bevare mig for at faa dem herned igen. Men nu maa jeg hjem, og du skal ind og sove, du kan nok være træt. Det er et dejligt Hus, du har, Martin, og en udmærket Lejlighed. Jeg savner din Mor meget, kan du tro; men jeg haaber, jeg maa faa Lov at besøge dig.« Onkel Hans rejste sig.

»Kom saa tit du vil, Onkel Hans,« svarede Martin hjerteligt.

»Jeg kommer nok i Morgen. Jeg har noget, jeg skal tale med dig om; men nu skal du gaa ind og sove, det trænger du til.«

Onkel Hans gik, Martin blev staaende og saa efter ham.

3.

Endelig stod Martin uden for Døren til sit Barndomshjem. Han saa paa de høje Lindetræer ved Husets Gavl. Han havde Lyst til at gaa ned i Haven; men da han saa, at alle Gange var nyrevne, nænnede han det ikke.

Han kunde dog ikke lade være at betragte en smuk Rødtjørn, som stod et Stykke fra Huset. Den var lige udsprunget, og dens smukke Kuppel var et Flor af skønne, røde Blomster. Den lignede en eneste stor Blomst. De sildige Syrener i Hegnet blomstrede endnu, han kunde mærke deres Duft. Hans Mor havde elsket sin Have højt og passet den godt, saa længe hun kunde. Det lod til, at den stadig blev passet paa bedste Maade. Næsten hver Aften havde hans Mor gaaet og puslet i den Have. Hun kom ham i dette Øjeblik saa nær, det var, som om han saa hende staa smilende mellem sine kære Blomster.

Han tog Nøglen frem. Det var sikkert Nøglen, han kendte saa godt fra sin Barndom, den var ganske blank, og der sad et Baand i den, som endte i en Ring. Naar Moderen lukkede Døren op, havde hun ganske dæmpet hvisket: »I Guds Navn«, og nu hviskede Martin uvilkaarligt de samme Ord og gik ind.

Det var begyndt at mørkne, Martin fandt Kontakten og tændte Lys. Han gik gennem Entreen og kom ind i Dagligstuen, som han kendte saa godt. Den store Bogreol, det smukke, buede Hjørneskab, det svære Bord, alle Stolene og Pillespejlet, hver eneste Ting var som før. Han kendte det alt sammen og følte, at han havde det kær. Han stod stille og lyttede, i den dybe Stilhed var det, som om alle Tingene bød ham Velkommen.

Der var dog ogsaa noget nyt. Mellem Vinduerne stod et stort smukt Skrivebord med et fint Skriveunderlag, og længst til venstre stod en Telefon. Det var nok noget, Moderen havde anskaffet for hans Skyld.

Skønt Huset var gammelt, var der ret højt til Loftet. Stuerne havde et fornemt Præg, og de gamle Møbler tog sig godt ud. Huset havde en Gang været Bolig for en gammel Baronesse og var bygget af Herskabet i den gamle solide Tid.

Nu fik han Øje paa en stor Skaal med Blomster, det var forbavsende, at Trine havde haft Tanker for Blomster. Han gik videre til det næste Værelse, som Moderen altid havde benyttet som sit Kabinet. Her fandtes Moderens kæreste Møbler, hendes egne to Lænestole, hendes lille Skrivebord, Konsollen med de mange Nipsting og de gamle kendte Billeder paa Væggen. Det gamle Klokketaarn i Faaborg hang paa den bedste Plads. Hvor ofte havde hun dog siddet og set paa det Billede, han kunde se et Hjørne af det Hus, hvor hans Mor var født, og Moderen havde fortalt saa meget om Huset og Gaden og den lille By.

Han mindedes ogsaa tydeligt Bjergpartiet paa den modsatte Væg. Der laa et lille Hus ved en Bro næsten som Brohuset her. Kun var det ikke en lille beskeden Aa, men en bred brun Flod. Uden for Huset stod en ganske ung Pige og saa op mod Bjerget i Baggrunden, hvor en Mand kom til Syne højt oppe. Der var et Udtryk af Længsel og Lykke i den unge Piges Ansigt. Manden deroppe havde sikkert noget at glæde sig til. Mange, mange Gange havde Martin set paa de to og udmalet sig deres Møde. Martin kendte hver eneste Genstand i den lille Stue, og det var, som om det alt sammen bød ham Velkommen.

Han strøg varsomt over den blanke Kommode, hvor Moderen gemte sine kæreste Ting. Den lille Stue havde altid været Moderens bedste Sted, der havde han siddet de tusinde Gange og lyttet til hendes kærlige Ord. Bag Kabinettet kom Martin ind i en hyggelig Spisestue med Egetræsmøbler, heller ikke derinde var der sket Forandring i de ti Aar, han havde været borte.

Fra Spisestuen kom han til et meget rummeligt Køkken. Alt derinde var aabenbart paa sin Plads som i Moderens Tid, og de mange Messing- og Kobberting paa Vægge og Hylder var skinnende blanke. Det, som overraskede ham mest, var dog en stor gul Kat, som laa i en Kurv bag Døren. Ved Siden af den stod en Skaal med lidt Mælk i Bunden.

Det var altsaa Silas, den gule Kat, Moderen havde skrevet saa meget om. Nu rejste den sig og saa roligt paa Martin. Moderen havde fortalt om, hvor trofast og klog Silas var. I et af sine sidste Breve havde Moderen skrevet, at skønt Silas gerne vilde være i Stalden om Natten, kom den dog ofte ind og satte sig paa en Stol ved hendes Seng, naar Moderen følte sig mest ensom og maaske ogsaa forpint. Martin strøg den over Pelsen, og Silas skød i Velbehag sin Ryg i Vejret. Nu gik den hen mod Døren, vendte Hovedet og saa paa Martin. Det saa næsten ud, som om den vidste, at Martin var dens nye Herre.

Martin aabnede Døren, og Silas gik med rolig Værdighed ud i den lille, overdækkede Gang, som førte ud til Stalden. Der var Lys alle Vegne, og Martin aabnede Stalddøren og gik ind sammen med Katten.

Stalden var bygget om og blevet større end før. Foran ham laa en Række lysegule Køer, det var Jerseykøerne, som hans Mor havde været saa stolt af. Længere nede i Stalden var der et Bræddeskillerum, dernede stod rimeligvis Hestene.

Silas slog Krumspring og løb ned ad Staldgangen, det var tydeligt, at den befandt sig godt her.

Martin vilde ikke se nærmere paa Stalden nu, det vilde han gemme til den følgende Morgen. Han vilde ikke forstyrre Dyrene i deres Ro, og desuden var han træt. Han havde rejst fra den tidlige Morgenstund, og Dagens Indtryk havde været saa overvældende. Klokken var ogsaa næsten ti. Naa, han skulde jo egentlig sige to og tyve; men i sit stille Sind holdt han paa det gamle. Han syntes, han skulde sige God Nat til Silas, den var jo nu hans Husfælle. Han kunde ikke se den; men da han kaldte: »Mis, Mis!« kom den løbende hen til ham. Han klappede den og strøg den over Ryggen, saa løb den igen.

Nu gik han ind i Soveværelset. Det havde tidligere været Moderens Soveværelse, nu var der sat et Bord derind, det var et Herrebord med Hylder under, og der stod et smukt Askebæger. Moderen havde givet Værelset et mere maskulint Præg.

Alle Møbler var af Mahogni, den store smukke Seng fyldte det ene Hjørne. I den Seng var Moderen død. Det generede dog langt fra Martin, han var glad for, at han skulde sove i Moderens Seng. Han huskede tydeligt, at han som lille Dreng ofte var krøbet op i Moderens Seng og havde ligget saa godt. Moderen havde taget ham i sin Arm og trykket ham til sig og talt saa kærligt og godt med ham. Mange kære Minder knyttede sig til dette Værelse, Minder, som var ham dyrebare og nu stod saa tydeligt i hans Erindring.

Han saa paa det Sted, hvor hans lille Barneseng havde staaet, nu var der anbragt en gammel Dragkiste, den stod der sikkert ogsaa for hans Skyld. Det var ikke mere en Kvindes Soveværelse, den meget store røde Lænestol fra Moderens Tid stod der dog endnu. Martin var glad for at se den, det var et af de faa Møbler, som var tilbage fra Moderens Hjem i Faaborg. Den var meget gammel; men den saa ud, som da han rejste, det svære Klæde havde trodset baade Ælde og Slid.

Martin lagde Sengetæppet pænt sammen og slog Dynen op. Den var ganske let og i blændende hvidt Betræk. Hans Mor havde altid haft Overflod af fint og godt Sengetøj, og han saa, hun huskede, hvorledes han helst vilde have det.

Et Øjeblik efter laa han i Sengen og mærkede, hvor bekvem den var. Det var længe siden, han havde ligget saa godt. — Hvor var der dog stille. Gennem det aabne Vindue kom Sommernatten ind til ham, alt var tyst, og dog var det, som om Stilheden hviskede med fine blide Toner.

Han havde sidst boet i en af Amerikas Storbyer, hvor Støjen aldrig hørte op. Martin tænkte et Øjeblik paa alt det, han havde oplevet under sin Fraværelse. I hurtig Rækkefølge gled Billederne forbi i hans Erindring. Der havde været straalende Triumfer med Ære og Berømmelse. Han mindedes de store Aftener, hvor han havde ydet sit bedste og fløjtet, saa Taarer havde perlet i mange, mange Øjne.

Men der kom ogsaa Minder om hensynsløs Kamp, Forfølgelse og Ondskab. Der kom bitre Erindringer om Sygdom og Nød. Han havde faaet at mærke, at Amerika var et Land, hvor det haarde og brutale havde Magt. Mange Gange var han blevet slaaet ned; men han var en ægte Fynbo. Naar han havde forvundet Slagene, begyndte han paa ny.

Han var ogsaa blevet klogere af de Nederlag, han havde lidt. Hvis Sygdommen ikke havde hindret ham, havde han nok sejret og var blevet en berømt Mand. Nu var han blevet en beskeden Gøgler, og ofte havde han maattet lade sig nøje med det simpleste Arbejde.

Gud ske Lov, at Moderen ikke havde vidst, hvor haardt han havde været i Nød. Han havde aldrig beklaget sig i sine Breve, og alligevel var han vis paa, at Onkel Hans havde Ret. Moderen havde sikkert anet, hvorledes det var fat. Trods alle hans straalende Forsikringer havde hun vist alligevel følt, at der var noget, som ikke var godt. Muligvis var det derfor, hun vilde have ham hjem. Skønt det var vel mest, fordi hun selv var syg og følte, hun skulde dø, og fordi han aldrig fandt den Fader, han stadig søgte.

Ingen havde ligget i Sengen siden Moderens Død. Hun havde været aldeles klar, det havde han forstaaet af, hvad Trine havde fortalt, og han var ganske vis paa, hun havde tænkt paa ham.

Moderen havde flere Gange skrevet, at hun hver eneste Aften vilde tænke paa ham og bede for ham. Han bad nu selv sin Aftenbøn, som han altid havde gjort, siden han var Dreng. Han var lige ved at falde i Søvn, da han pludselig hørte en underlig Stemme. Først lød det som en søvnig uartikuleret Mumlen; men straks efter blev hans Navn nævnt. »Martin,« lød det meget højt og tydeligt, og straks efter blev Navnet sagt dæmpet og næsten ømt.

Han rejste sig op i Sengen, det faldt ham ikke ind at blive bange, han blev blot i højeste Grad overrasket. Endelig forstod han, hvor Lyden kom fra. Det maatte være Moderens Papegøje. Han havde aldrig set den; men hans Moder havde ofte skrevet om den. Moderen havde altsaa lært den at sige hans Navn, og nu var den vaagnet op af sin Slummer og havde budt ham Velkommen.

Nu saa Martin dens Bur; det stod inden for Døren i Moderens Stue, Døren var ikke helt lukket. Martin var blevet glad, det var virkeligt, som om hans Moder havde budt ham Velkommen hjem.

Der hørtes en ganske svag Snorken, nu sov Tom ganske sikkert atter paa sin Pind. Martin var blevet bevæget, det var, som om hans Moder stod hos ham, og medens hun stod ved hans Seng, faldt han i tryg Søvn.

4.

Martin vaagnede først, da det var højlys Dag. Han havde bestemt, at han vilde tidligt op, han plejede at kunne vaagne, naar han vilde, og saa netop i Dag sov han for længe. Han saa, at Solen skinnede, og kom hurtigt i Tøjet. I Haven sad Dugperler paa hvert Blad og Straa, og Solen fik dem til at funkle som Diamanter.

Hans personlige Bagage var kommet Dagen før, og alt var lagt paa Plads. Han havde købt to nye Kedeldragter og tog den ene paa. Nu skulde han jo til at arbejde.

Da han aabnede Døren til Spisestuen, saa han et forunderligt Syn. I Døren til Køkkenet stod en henrivende ung Pige. Hun havde et bedaarende Ansigt med lyst, kruset Haar, klare, blaa Øjne og en lille Mund under en sød Opstoppernæse. Hun var ikke ret stor, og det meste af hendes Person var skjult af et stort Forklæde. »Velkommen hjem!« sagde hun og nejede let. »Jeg er Bodil, Bodil Lund fra Sibbedillehuset. Jeg er Deres nye Pige.«

»Javist,« svarede Martin og saa lidt uforstaaende ud.

»Deres Mor har fæstet mig, jeg skal have hundrede Kroner om Maaneden i den første Tid. Hvis jeg var flink, vilde De nok lægge lidt paa min Løn. Pigerne faar jo en høj Løn nu.«

»Det bliver vi nok enige om; men du er saa lille, og du er vist meget ung. Er du ikke?«

»Jeg er da fyldt atten Aar. Jeg er ikke stor; men jeg haaber, jeg kan klare mig. Deres Mor mente, jeg nok kunde.«

»Det kan du sikkert. Har du været ude før?« spurgte Martin.

»Nej, jeg har været hjemme. De maa huske, vi er tolv Søskende, min Mor var svagelig et Par Aar, saa passede jeg Huset og de Smaa. Nu har Mor det meget bedre, og min Søster Lise kan klare det hjemme. Det sidste Aar har jeg hjulpet Deres Mor, hun har lært mig saa meget. Jeg holdt meget af hende.« Martin hørte paa Stemmen, at Bodil var ved at blive bevæget. »Jeg har ikke været rigtig stærk, Deres Mor mente ikke, jeg kunde taale at gaa i Roerne og saadan noget. Hun sagde, jeg vilde faa det godt her.«

»Saa maa jeg sandelig gøre mig Umage,« svarede Martin og blev ved at se paa Bodil. Der var noget henrivede umiddelbart over hende.

»Maa jeg komme med Kaffen, jeg har det hele færdigt.« Martin nikkede. Han saa, der var dækket til ham ved Bordet, og straks efter kom Bodil med Kaffe og Smørrebrød. »Deres Mor mente ikke, De brød Dem om Havregrød, og hun sagde, De heller ikke vilde have Æg.«

»Det er udmærket, jeg vil helst blot have Kaffe.«

Bodil skænkede Kaffen, og Martin satte sig ved Bordet. Medens han spiste, blev Bodil ved at opvarte ham og færdes om ham. Martin saa, at skønt hun var lille af Vækst og havde noget næsten barnligt over sig, var hun dog en voksen Kvinde med et velformet Legeme. Han beundrede den sarte Ynde, der var over alle hendes Bevægelser.

»Jeg haaber, det er godt nok, ellers maa De endelig sige det,« udbrød hun og saa paa ham.

»Det er længe siden, jeg har faaet et saa velsmagende Morgenmaaltid,« svarede Martin.

Bodil syslede stadig inde i Stuen og blev ved at smaasnakke. Hendes Stemme var velklingende, og hendes Fynsk klædte hende. »De maa endelig sige til, hvis jeg trætter Dem. De vil maaske helst være alene; men Deres Mor bad mig om at tale saa meget som muligt med Dem i den første Tid. Men maaske vil De alligevel helst have, jeg gaar.« Bodil gik hen mod Døren.

»Nej, nej, du maa endelig blive herinde,« bad Martin. »Fortæl mig lidt hjemme fra dit Hjem.«

Bodil lod sig ikke nøde. Hun fortalte om Faderen, der var Landpost og gerne løb i Trav. Den ældste af hendes Søskende var en Dreng, som hjalp i Roerne paa Aagaarden, derefter kom Lise, som var tolv Aar. Der var to smaa Piger, som var Tvillinger, og dem holdt Bodil særlig meget af. »Lise er saa flink, hun passer næsten al Ting hjemme.«

»Men hvad bestiller saa din Mor?« spurgte Martin.

»Mor er dygtig til at sy, og hun passer jo ogsaa de Smaa. Mor er god og altid i godt Humør. Jeg tror nok, hun har været meget smuk som ung; men nu — — —« Bodil standsede, som om hun var blevet forskrækket.

»Hvad nu? Fortæl bare, Bodil. Jeg faar jo snart din Mor at se.«

»Ja, Mor er altsaa blevet meget svær, hun sidder mest paa sin Stol og kommer sjældent ud. Men De kan tro, hun er god. Jeg tror ogsaa, Deres Mor var glad for hende.«

»Mor har fortalt mig baade om din Mor og om dig og om alle de smaa Søskende,« svarede Martin. »Hvor kan I faa Plads?«

»Det kniber sandelig ogsaa om Natten, kan De tro; men nu maa jeg vist gaa, Hr. Vest.«

»Du skal ikke sige Hr. Vest, du skal blot kalde mig Martin. Jeg kalder dig Bodil, jeg skal vel ikke sige Frøken Sibbedille?«

»Jeg hedder ikke Sibbedille, jeg hedder Bodil Lund,« svarede Bodil alvorlig. »Min Far døde, saa giftede Mor sig med Sibbedille. Naturligvis skal De bare kalde mig Bodil. Nu skal jeg ind og gøre i Stand i Deres Soveværelse. Der skal være i Orden alle Vegne, det har jeg lovet Deres Mor.«

»God Morgen,« udbrød Papegøjen næsten helt tydeligt. Det lød saa fornuftigt og samtidig saa komisk, at de begge kom til at le.

»Jeg maa skynde mig hen til Tom. Jeg gør den aldrig i Stand, før den vaagner; men saa vil den ogsaa have Æde og Vand.« Bodil skyndte sig ud.

Ude i Stalden mødte Martin Trine. Hun havde Jakke og Lærredsbenklæder paa som en Mand.

Hun nikkede til Martin og spurgte, om han havde sovet godt. Martin forsikrede, at han havde sovet udmærket. Han gjorde Undskyldning, fordi han ikke var kommet ud at hjælpe til noget før.

»Jeg er vant til at ordne Stalden om Morgenen, og Niels og jeg hjælpes ad at malke. Niels er ude at radrense, jeg skal skynde mig ud at hakke, vi er kommet lidt bagud med Roerne.«

»Det kan jeg i alt Fald hjælpe til med,« sagde Martin.

»Bare du ikke er for fin.« Trine saa beundrende paa Martin.

»Jeg maa sandelig lære at arbejde,« vedblev Martin.

»Det er rimeligt; men du maa tage saa smaat fat i Begyndelsen. Jeg skal passe paa dig, det har jeg lovet din Mor. Nu kan du se paa, jeg giver Grisene, du har vel ikke set dem endnu?«

Trine gik foran, hun viste Martin Stalden og Laden. Der var pænt og rent over alt. Martin saa, at der var bygget et Par Fag til Stalden, saa den var langt bedre end før, og Trine viste ham et Rum til Foderstoffer, hvor Kværnen stod, derefter førte hun ham ind i Laden og pegede paa et lille Tærskeværk.

»Jeg tror, vi har alt, hvad vi skal bruge,« sagde hun lidt stolt. »Saadan vil Niels helst have det, og din Mor for Resten ogsaa. Vi skylder næsten tusinde Kroner paa Tærskeværket og Saamaskinen, det er det værste. Din Mors Sygdom og Begravelse har sat os lidt tilbage.«

»Det kommer vi nok over. Jeg synes, det er storartet alt sammen,« sagde Martin.

»Det var de Dollars, du sendte, hvor var det godt, de kom. Har du lidt tilbage endnu?« Trine saa spændt og ængstelig paa Martin.

»Lidt har jeg, Trine; men der bliver vist ogsaa god Brug for dem. Der er en Del Regninger, ved jeg, og Onkel Hans har lagt meget ud.«

»Det haster ikke med Onkel Hans; men vi skylder en Del for Foderstoffer. Men saa har vi jo disse.« Trine var gaaet ind i Svinestalden og saa paa en Sti, hvor der løb elleve kønne Grise. »Se bare de elleve der, de er godt og vel en Hundredkroneseddel værd for Stykket. Der har været tolv; men den ene var et lille Skravl, som døde; men det er helt godt af en ung So.«

»Det er storartet,« roste Martin og saa paa de smaa Grise, som fo’r rundt i Stien.

»Jeg laa ogsaa inde hos Soen i to Nætter, det gælder om at passe paa. Men den passede nu Grisene udmærket, og det hele gik godt. Vi har en So til, som snart skal fare, og to, som snart er gode til Slagteriet, saa lidt Penge bliver der heldigvis.«

»I har gjort det udmærket alt sammen,« sagde Martin taknemmelig.

»Men saa er det Bilen, du er vant til at køre i Bil,« sagde din Mor. »Det er ikke til at købe en Bil; men vi har ordnet det saadan, at du kan faa Smedens gamle Bil, naar du vil. Din Cykle staar her ogsaa, og den er i Orden.«

»Saa skal jeg prøve at cykle igen,« Martin lo, han begyndte at finde sin nye Tilværelse interessant. Det var rørende, saa omhyggeligt hans Mor havde søgt at lægge alt godt til Rette.

»Den Lille sørgede vel for, du fik ordentlig Morgenmad?« sagde Trine, som var begyndt at gaa tilbage.

»Ja, Bodil sørgede godt for mig, hun er flink,« svarede Martin.

»Hun er en yndig, lille Pige, og dygtig er hun ogsaa og ren og proper med al Ting. Hun lærte ikke saa meget ovre hos sin Mor, der er jo saa mange Smaabørn; men saa kom hun over til din Mor. Hun har hjulpet din Mor det sidste Aar eller lidt mere, og din Mor har lært hende godt. Bodil er ligesom finere end de andre derovre. Din Mor sagde, hun var som en Sommerfugl, der var kommet flyvende ned til os.«

Martin nikkede, han syntes, Billedet passede godt paa Bodil.

»Nu maa du jo huske, at det er dit alt sammen. Niels og jeg hjælper bare med at passe det, det har vi lovet din Mor, og det skal vi nok holde. Se, her er Hønsehuset, det er ogsaa bygget, siden du rejste, og det er godt. Vi har omtrent to Hundrede Høns, og Kyllinger og Ællinger har vi ogsaa; men alt det bliver jeg selv ved at passe.« Trine saa bestemt paa Martin. »Heste og Køer og Grise kan du nok lære at valendere med; men Fjerkræet, der skal ligesom lidt mere Begavelse til.«

»Bliv endelig ved med at passe det, Trine. Jeg forstaar mig ikke ret meget paa Høns og Kyllinger,« svarede Martin.

»Det er heller ikke saadan at lære. Men vi kom fra Bodil; der er mere, jeg maa sige dig. Din Mor mente, det var bedst, hun passede det indvendige, hun skal nok gøre det godt. Jeg lovede din Mor at snakke lidt med dig om hende. Der er et lille Kammer bag Køkkenet, kan hun ikke godt faa Lov at ligge der? Hun kan næsten ikke være ovre hos Sibbedilles, hvor der er saa mange Rollinger.«

»Lad os endelig faa det ordnet,« svarede Martin beredvilligt.

»Der staar baade Seng og Servante, og hvad der hører til, oppe paa Loftet. Sengetøj havde din Mor nok af. Niels kan let ordne det. Naar vi har Bodil, kan jeg hjælpe Niels hele Dagen, det vil jeg helst. Bodil kan godt lave Mad, hun er et helt Jern i Køkkenet; men til det grove Arbejde duer hun ikke.«

»Hun har ogsaa nok at gøre inde i Huset. Lad os endelig holde fast paa hende. Alt, hvad Mor har bestemt, er sikkert for det bedste,« Martin nikkede til Trine. »Lad os faa det ordnet med Bodil i Dag.«

»Jeg synes, du skal sige det til hende,« foreslog Trine.

»Det vil jeg gøre, saa snart jeg kommer ind,« svarede Martin.

»Du kan tro, hun bliver glad.« Trine smilte. De stod nu uden for Hønsehuset i Solskinnet. Trine saa atter beundrende paa Martin. »Hvor Tøjet dog sidder godt paa dig,« sagde hun.

»Det er jo ogsaa nyt, og saadan en Dragt klæder de fleste. Dit Lærredstøj er slidt, kan jeg nok se; men hvis du bryder dig om at høre Komplimenter, kunde jeg godt sige noget pænt om dig.«

Martin saa paa Trine, hendes Dragt var medtaget; men hendes fyldige Skikkelse tog sig udmærket ud, og hendes Ansigt med de røde, friske Kinder og det muntre Udtryk var virkelig en Lyst at se.

»Jeg vilde ønske, din Mor havde naaet at faa dig at se. Hun talte altid om dig, Martin, det hele gjaldt blot om, at du kunde faa det godt. En Aften snakkede hun om, at der var noget, hun vilde have, du skulde gøre. Det var noget vigtigt, jeg ved bare ikke, hvad det var.« Trine saa meget nysgerrigt paa Martin.

»Jeg tror nok, jeg ved det,« svarede Martin. »Jeg maa se, om jeg kan klare det. Men nu maa jeg ud at hjælpe dig med Roerne.«

»Ikke i Dag,« protesterede Trine. »I alt Fald ikke før efter Middag. I Formiddag maa du helst blive hjemme, det er bedst, du faar dine Sager ordnet og bliver rigtig kendt med det hele.« Trine talte bestemt. Martin indsaa, at han maatte lade hende raade.

Han gik rundt i Stald og Lade og saa sig om. Han kælede for to smaa Kalve og gik derefter ud i Haven. Alt var i god Orden, han følte mere og mere Glæde ved at være hjemme igen.

Da Martin lidt senere gik ind i Huset, standsede han overrasket og saa paa Bodil. Hun havde ikke hørt ham komme og stod og saa sig i Pillespejlet. Hun var rimeligvis ikke tilfreds med sin Næse, hun lagde sin Haand over den og gav den nogle kraftige Tryk. Pludselig saa hun Martin i Spejlet og vendte sig forskrækket.

Hun blev blussende rød, men fattede sig hurtigt. »Hvor er det kedeligt med den Opstoppernæse,« sagde hun med en lille forlegen Latter. »Jeg nuler den lidt hver Dag; men jeg synes ikke rigtigt, det hjælper. Den ser farlig ud.«

»Rent forfærdelig,« svarede Martin og gav sig til at le.

»Nu gør De jo bare Nar.« Bodil surmulede lidt, men saa meget sød ud i sin Forlegenhed.

»Du skal slet ikke være ked af din Næse, den passer netop udmærket, som den er. Jeg kom nu ikke for at gøre Nar, jeg kom for at bede dig flytte herover. Du kan bo i det lille Værelse bag Køkkenet. Oppe paa Loftet er der nok Seng og andre Ting, du kan bruge. Niels vil hjælpe dig, tag blot, hvad du vil.«

»Jeg tror næsten, det er mit højeste Ønske, saa faar jeg mit eget Kammer, det har jeg længtes efter længe. Mange Tak.« Bodil vilde sige: »Martin!« men kunde ikke faa Navnet frem. Pludselig sagde Poppedrengen det meget tydeligt, og de kom begge til at le.

5.

Om Eftermiddagen forlangte Martin bestemt, at han vilde med i Roerne. Da Trine forstod, det var Alvor, kom hun med et Par Handsker, som hun bad ham tage paa. »Det er din Mors Havehandsker, de er slidte, men de er bløde og meget stærke. De var for store til din Mor, du kan vist godt passe dem. Din Mor sagde, at du endelig maatte passe godt paa dine Hænder. Det er vel ogsaa vigtigt, naar du skal fløjte.«

»Saa maa jeg vel pænt adlyde.« Martin trak de gamle Handsker paa; de passede udmærket. Han undrede sig over sin Mors store Omsorg, som han stadig fandt smukke Beviser paa.

Da han lidt senere gik og hakkede Roer sammen med Trine, blev han ved at tænke paa sin Mor. Han syntes, han hørte hendes Stemme og saa hendes udtryksfulde Ansigt, hun stod saa levende for ham. I de Aar, han havde været borte, var han kommet til at forstaa Moderen bedre end før. Hun havde altid været frisk og munter over for ham; men naar hun var ene, havde han ofte set et vemodigt Drag om hendes Mund og et Udtryk i hendes Øjne, der fortalte om en dyb og inderlig Sorg. Han forstod, at hans Mor havde haft en stor Sorg i sin Ungdom. Han var født uden for Ægteskabet, hans Far havde forledt Moderen og var rejst langt bort. Martin havde en Følelse af, at Faderen havde gjort et eller andet galt, og alligevel blev Moderen ved at elske ham.

En Aften kort før han rejste, havde han set, at hans Mor græd. Han forstod, at det ikke alene var Adskillelsen fra ham, der kaldte hendes Taarer frem; men at der var noget andet, der pinte hende mere. Han havde spurgt hende, og hun havde taget hans Haand og sagt, at hun nok en Gang skulde fortælle ham alt, hun længtes efter, at den Dag skulde komme; hun kunde blot ikke nu.

Han havde følt Udlængsel; men han forstod nu, at det var Moderen, der i hans Sind havde saaet det Frø, der hurtigt spirede og fik ham til at rejse til Amerika.

Det gjorde Moderen ondt at skilles fra ham, og dog sendte hun ham paa en Maade selv af Sted. Hun følte sig vis paa, at hans Fader paa den Tid havde været i Amerika, og hun havde givet ham den bestemte Opgave at søge at finde Faderen.

Martin havde forstaaet, at det var en Hjertesag for hende. Hun troede, at hendes Ungdomselskede var ulykkelig og muligvis var han syg og trængte til Hjælp. Martin syntes, at hans Far havde voldt Moderen Sorg nok og sikkert kostet hende bitre Taarer, og alligevel var det Moderens højeste Ønske at hjælpe ham. Martin havde kun faaet lidt Oplysning at gaa efter. Moderen mente, hans Far havde været syg og havde daarlige Øjne, han havde et tydeligt Modermærke i venstre Tinding, det havde Form som et Skjold. Hun mente ikke, han kaldte sig ved sit rette Navn, men Martin havde for øvrigt aldrig faaet dette Navn at vide. Hans Fornavn var Martin som hans eget, og Moderen vidste med nogenlunde Sikkerhed, at han en Tid havde kaldt sig Martin Bent. Han kunde spille udmærket paa Fløjte, og Moderen troede, han paa en eller anden Maade ernærede sig ved det. Hun havde ogsaa vist Martin et Billede af en ung Mand; men det vilde hun ikke skille sig ved. Martin havde spurgt Moderen ud; men da han forstod det pinte hende, opgav han at faa nærmere Besked.

I sine Breve spurgte hun tit Martin, om han havde hørt noget om Faderen, og bad ham endelig gøre sit bedste, hvis han fandt et Spor.

Martin havde søgt ivrigt, og da han efter sin Sygdom rejste rundt til smaa Foreninger, kom han viden om. Senere, da han en Tid kørte for en politisk Agitator, besøgte han en Mængde Byer i alle Dele af det store Land.

Martin havde forhørt sig over alt, han havde foregivet, at han søgte en Slægtning, hvilket jo ogsaa var sandt. Til sidst fandt han virkelig et Spor. Han havde boet i et billigt Pensionat i en lille By i Minnesota. Her mødte han en Dansker, en snurrig Fætter, der kaldte sig Lavs, og som havde turet meget rundt i Staterne, og da Martin fik talt med ham om Faderen, fortalte Lavs, at han ganske sikkert en Tid havde boet sammen med den eftersøgte.

Han havde været ved en lille Gøglertrup, hvor han spillede Fløjte. Lavs havde bemærket baade Arret og det svage Syn, og Martin følte sig sikker paa, det havde været Faderen. Lavs fortalte, at Manden havde været fattig og svag af Helbred. Da Lavs netop paa den Tid blev syg og kom i Nød, havde den gamle Mand delt sine Spareskillinger med ham og gjort alt for at hjælpe. Lavs beskrev ham som en stilfærdig Mand, som talte meget lidt om sig selv, men var venlig og hjælpsom mod alle. Den paagældende Mand havde kun kaldt sig Martin; men alene dette var Bevis nok.

Lavs havde mødt Manden i en anden Stat langt borte fra Minnesota; men skønt Martin rejste til samme Egn og anstillede Efterforskninger, opdagede han intet. Han havde ikke skrevet til Moderen om sin Opdagelse, det vilde blot have voldt hende Sorg.

Moderen havde sikkert vidst mere, end Martin anede. Hun havde indtrængende bedt Martin vende hjem, og hun havde ikke fortalt meget om sin Sygdom, Martin var vis paa, at det var noget med Faderen, som var den egentlige Aarsag til Moderens Ønske om, at han skulde komme hjem. Nu var han alligevel kommet for sent, han naaede ikke at faa sin Moder at se, og fik maaske intet mere at vide om sin Far.

Medens Martin gik og hakkede Roer ved Siden af Trine, tænkte han stadig paa Moderen og paa den Tilværelse, hun saa omhyggeligt havde tilrettelagt for ham. Det var, som om hun vilde ordne og styre alt, og hun havde faaet alle Naboer til at rette sig efter hende.

Nu begyndte Trine at snakke, og Martin maatte svare. »Du gaar i dine egne Tanker,« sagde hun irriteret. »Du hører jo ikke, hvad jeg siger.«

»Undskyld, Trine,« svarede Martin høfligt. »Jeg hørte det vidst godt. Det er jo blot det.« Martin standsede pludselig og saa paa Trine. »Jeg forstaar godt, du har meget at tænke paa.« Trine var straks formildet; »men du maa i alt Fald passe paa, at du ikke hugger de forkerte Roer om. Naa, jeg skal ikke sige noget ondt om Arbejdet. Det er gaaet meget bedre, end jeg havde tænkt, det er jo længe siden, du har haft et Roejern i Haanden. Jeg bliver bare ved at smaasnakke, saa kan du svare eller lade være. Men din Mor sagde, at vi skulde holde dig i Gang, særlig i den første Tid.«

Et Øjeblik efter sagde Trine, at Martin nu skulde faa Fred lidt. De var færdige med deres Række, og hun skulde ned til Køerne. »Gaa hen og snak med Niels, ellers er jeg bange for, at han bliver fornærmet.«

Martin gik hen til Niels, der var ved at radrense. Han arbejdede støt og roligt, og Martin kunde se, at han gjorde det godt. Han kørte med den ene af de kønne Nordbagger, og den anden stod tøjret ved Siden af Roestykket.

»Jeg er nødt til at bruge dem begge to,« sagde han, da han kom ned til Martin. »Hvis jeg lader den ene staa hjemme i Stalden, er den lige ved at slaa hele Huset ned. Naar jeg tager dem med begge to, gaar det som ingen Ting. Jeg har aldrig kendt saadan et Par Heste, jeg tror, de er lige saa kloge som Mennesker. Se, nu staar Snap og tripper, den er ivrig efter at komme for, jeg skifter med dem, forstaar du. De staar og passer paa, og jeg tør vove paa, at den ene spekulerer paa, at gøre det bedre end den anden. Jeg tror ikke, der findes saadan et Par Heste paa hele Sydfyn; men jeg har jo ogsaa selv opdraget dem.

Ja, kom bare hen og klap dem, de skidter ikke. Se denne her, det er Snip, du kan se, den har de sorte Snipper baade i Panden og paa Halsen, derfor er den nem at kende. Pas paa og sig ikke fejl, det kan de ikke lide.«

Martin klappede sine to Heste og syntes, de var meget smukke.

»Din Mor købte dem for nogle af de sidste Penge, du sendte. Det vil sige, det var jo mig, der købte dem.« Niels slog Benene tilbage og nikkede. Niels havde Dragonben, og naar han sagde noget betydningsfuldt, kunde han slaa dem tilbage, saa de lignede Halvhjul.

»Jeg vil ellers nok vide, hvordan du synes om Bedriften. Du har jo ikke sagt noget endnu. Hvis du synes, at der er noget galt, saa sig bare til.« Niels saa temmelig udfordrende paa Martin.

Martin skyndte sig at forsikre, at han syntes, alt var passet storartet, og at han var meget glad for den Ordning, der var truffet.

»Det var da rart, selv om det tog sin Tid, før du fik det sagt. Du maa gerne se efter alle Steder, jeg tror ikke, du kan finde meget, der ikke er helt i Orden. Trine og jeg passer det, som det var vort eget.«

»Det har jeg set, og det siger jeg Tak for,« svarede Martin ivrigt.

»Det er din Mor, der har ordnet det, det er hende, du skal takke. Naah, vi skulde ikke snakke saa meget om din Mor, det gør jo sagtens ondt. Men der kommer noget for os alle, Martin. Du har dit, og jeg har mit. Ja, du ser paa mig; men det passer. Vi havde en Gang en lille Dreng, han smuttede fra os en Nat, næsten uden vi mærkede noget til det. Han laa bare i Vuggen og var død. Tænk, hvis den Dreng havde levet, saa havde jeg haft en Søn omtrent paa din Alder. Jeg har sørget over det, det kan ikke hjælpe, jeg siger andet. Men se, nu kommer Forstraaden tillige med Børge Madsen, det er ham, der har det Statshus, du kan se derovre. Han er en flink Mand; men han er saa ivrig i Politikken, jeg er vis paa, at han og Onkel Hans allerede er kommet i Disput.

Det første Hus derovre er Sibbedilles. Manden løber altid i Trav, og hans Kone er forfærdelig tyk; men hun er klog, kan du tro. Det næste Hus er Børges, og det gamle Hus bagved er Jette Clausens, du husker nok Jette. Sønnen Mogens passer det for hende, det er ham, som kører Mælken, og han er flink. Du skal lære dine Naboer at kende.«

Nu var Onkel Hans og Husmanden naaet hen til dem. De talte ganske rigtig Politik og var ivrige. Husmanden var lille og tyk med livlige Bevægelser. Han begyndte at tale ivrigt til Niels om at laane Radrenseren.

»Hils nu hellere paa Martin; det er ham, der er Manden nu,« sagde Niels sindigt, og Børge skyndte sig at hilse paa Martin og bød ham Velkommen hjem.

»Ja, nu faar du at vide, hvad det er at være Husmand,« sagde han. »Det er ikke det bare Sjov, du skal nok faa det at mærke. Jeg slider som et Asen fra Morgen til Aften og løber stærkt; men lige meget hjælper det.«

»Det er vist, fordi du ikke altid véd, hvad du løber efter,« svarede Niels tørt.

»Du vil da ogsaa altid kritisere mig, Niels; men lidt er der nu om Snakken. Jeg begynder gerne paa to-tre Ting paa en Gang, og det er galt. I Morges slog jeg Hø, det er et haardt Slid, naar der er saadan et Lag paa. Vi har det ikke saadan som Herregaardene.« Den lille, tykke Børge strakte Hals og saa over paa en Herregaardsmark paa den anden Side af Aaen. En Traktor gik støt derovre og trak en stor Slaamaskine efter sig. »De kan slaa hele den store Mark paa en Dag. Det er rædsomt, det kan lade sig gøre.«

»Men det kan det, Børge, og det gaar storartet,« svarede Onkel Hans, og et Øjeblik efter var en ivrig Diskussion i Gang om Herregaarde kontra Udstykning.