Morten Korch

Kaj Funke

Lindhardt og Ringhof

Kaj Funke

Copyright © 1983, 2016 Morten Korch og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711481882

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1.

Solen havde gjort sig kostbar i flere dage, men var nu kommet på andre tanker og lyste ihærdigt over Smedegade.

Mælkevognshesten standsede af sig selv ud for nr. otte, som var forsikringsagent Hagenkopfs hus, og tjenestepigen fik sin kande fyldt. Vogndøren blev smækket i, hesten satte i gang og klaprede med nikkende hoved forbi nr. ti og gjorde punktligt holdt ved nr. tolv’s høje trappe, hvor garver Justesens pige ventede, hidkaldt af mælkemandens klingrende klokke. Agentens pige forsvandt ind med kanden og kom ud igen. Hun havde hørt strøgene af en kost, og ved at følge lyden fandt hun Per i nr. ti’s port.

– Godmorgen, Per! Hvor kan det være, at du er så tidligt på færde?

Den adspurgte var en ældre person med et lille og smalt ansigt. Måske for at bøde på sin ringe legemsstørrelse var han iklædt et par omfangsrige bukser, der nåede ham næsten til armhulerne. Ligeledes øverst om brystet var bundet et blåt arbejdsforklæde, der rakte ned til træsko så rummelige, at han efter spøgefulde borgeres udsagn måtte fylde dem ud med et halvt neg rughalm til hver for at kunne holde dem på fødderne. Han boede i et bagværelse i Boldts Stræde og ernærede sig ved sådanne gøremål, som andre ikke regnede.

– Du er tidligt på færde! gentog pigen, da Per ufortrødent fortsatte med at flytte støvet i porten.

– Hm? Per tilkastede hende et kort blik. Så satte han knoen for det ene næsebor og klarede det andet med et solidt fnys.

Pigen trak sig tilbage for at salvere sig for en ny udladning, men Per lod det blive ved den første.

– Det er én nødt til, når han kommer nu, sagde han.

– Nu? udbrød pigen, glad for allerede at have fået svar på sit uudtalte spørgsmål, i dag?

– I dav! Når én ikke er færdig endnu! Per vrissede og spyttede brunt.

– Jamen, maleren er da over sit, og det er vel Tuesens også med rengøringen?

– Skidt med det indenoms! En mangler jo og komme over gården her og pakhuset ska’ osse gøres ve’. Der er immerhen nok og regendere me’, når det har stået tomt hele vinteren.

– Så bliver her igen to agenter som naboer! Gud ved, om ham den nye klarer sig bedre end Krüger?

– Funke er grosserer, ytrede Per korrigerende og stødte kosten i brolægningen.

– Krüger var da agent! indvendte pigen.

– Nå, og endte han ikke ossenså som fallittenspiller?

– Agent er nu finere end grosserer!

– Hæ! Det ved én da, at det er mere honnerabelt at være grosserer end som agent. Krüger, det var glas og lertøj og sådanne, men Funke ska’ handle med kollenial og korn og det slav, og fødevarer er vel vigtigere end som det andet skidteri, nå!

– Fruen siger, at han bare var butikslærling før! Har du kendt ham, Per?

– En så ham vel af og te’. Han havde hanses losjemang hos Tuesens, men ellers var han oppe fra Farsingekanten a’.

– Jeg tænkte ellers nærmest på hvordan han ser ud! sagde pigen med spillende øjne.

– Dér ka’ én høre, hva’ du har fået u’ af kattekismen, sagde Per fordømmende. – Ve’ du’tte, at det udvortes er iddel forkrænkelighe’, og at det alenestens er det ingvortes og bety’er novet?

Pigen så ud, som skrev hun sig formaningen bag øret. Så forsøgte hun sig på en anden led.

– Men hvordan kan han, som begyndte som lærling, hvordan kan han komme til at købe Vestergården her?

– Ve’ det og han har stoderet handelsmandsskav ovre i hovedstaden, begrivelig!

– Fruen siger, at han engang kissemissede med bankdirektørens broderdatter! Men så gav bankdirektøren ham også besked, at Ellen skulle ikke have noget at bestille med en lærling.

– Nå, bemærkede Per uinteresseret.

– De siger, at da hun var ovre i København for at lære finere husholdning eller hvad det var, så kom hun nok sammen med Kaj!

– Nå, siger de det?

– Ja! Det kan da godt være sandt!

– Fruentimmer har et dævleblændt snakketøj. De sku’ hellere ...

– Puh! Mandfolk snakker såmænd godt nok også!

– To kvindfolk og en gås gør et helt marked, slog Per fast. – Det er et gammelt ord, og du ka’ mærke dig, at det siger ikke novet om mandfolk! Det er immerhen kvindfolkene og gækker løs om forliebelse og fjas, og ka’ du ejsens fortælle mig, hvordan Funke og Ellen sku’ hitte hverandre derovre, hvor der er lisså mange men’sker som og der er myrer i en tue? Næ, jomfru, sladder og klammer det hele! Funke har ha’t andet og lave end og bisse etter skørter, og så er han vel osse for klog te’ ’et, nå!

– Pyh! sagde pigen, slog med nakken og drejede om på hælen.

Også Brogade forgyldtes af morgensolen, så gråspurvene fik feber i blodet. De kurtiserede og sloges, sankede til reder og dissekerede hestepærer med en kvidren og pippen, der næsten overdøvede de kurrende duer i rullekonens tagrende.

Strålerne spillede i nabohusets ruder og afslørede et par hænders travle søgen i vindueskarmen. Der blev flyttet om på æsker med knappenåle, hægter og knapper, og en alderstegen aspidistra reddedes i sidste øjeblik fra undergang.

Hænderne tilhørte Nataniel Tuesen, hvis ansigt på samme tid udtrykte fortørnelse og stille fortvivlelse. Brillerne på næsetippen fik et skub opad, men vendte omgående og meget målbevidst tilbage til udgangspositionen.

– Kridtet, Musse? Hvor er kridtet?

– Hvad siger du? lød det ude fra køkkenet, og en lille, trind kone viste sig i døren.

– Hvor er kridtet? Det skal ligge her i karmen, men jeg kan ikke hitte det!

– Nu skal du straks få det, lovede hans kone, slubrede i sutterne hen til ham, stoppede hans skjorteflig ned i bukserne og knappede en strittende selestrop.

– Jeg brugte det i går, vedblev hun, mens hun glattede totterne over hans skaldepande, – du ved jo, at køkkenskuffen binder. Sæt dig nu, lille Natte. Der er en slant på kanden endnu, den skal du få.

– Men jeg vil have orden i sagerne, Musse! Hvordan skal man præstere ordentligt arbejde, hvis tingene ikke er på deres plads?

– Nej, det er sandt, sagde Musse og reddede ham med et tag i hans bukselinning, da han snublede over et pressejern, der lumsk dølgede sig under et stykke stivlærred og andet godt på gulvet. Så slubrede hun ud i køkkenet.

– Hvor er nu målebåndet? jamrede Nataniel.

– Der, på dørhåndtaget, nikkede Musse, som kom med kaffen og kridtet. Så fandt hun i en underkop på hylden under vindueskarmen en cigarstump, som hun triumferende overrakte ham.

– Hm! Nataniel så oplivet ud, Svovlstikkerne?

– Ork, jeg har det hele! Her! Så er du vist klar, lille Natte!

– Ja, så må jeg vel til det, mente Nataniel og halede en jakke ud af en bunke klæder, der var slængt over et strygebræt, – hvis jeg heller ikke får den færdig i dag, bliver han nok rigtig knotten i hovedet.

– Næ, der skal vi dog se! udbrød Musse med næsen mod ruden – Madam Nyholm har vovet sig ud! Det er solen, der frister!

– Bare hun ikke dratter igen, sagde Nataniel bekymret og blev endnu mere duknakket end vanligt for at kigge efter konen, der med to stokke rokkede forbi vinduet, – jeg var ellers færdig at tro, at hun ikke holdt vinteren over, det gamle skind. Ja, livet kan være hårdt, Musse.

– Så, nu skal vi ikke have den melodi mere, advarede hun, – vi kan jo alligevel ikke lave om på det, der nu engang er sket.

– Jeg forvinder det aldrig, Musse, det gør jeg ikke.

– Såmænd gør du, lille Natte. Der er jo før kommet unger til verden, som ikke var velkomne til at begynde med, og så er det endda gået.

– Men når han nu er uægte!

– Ja, dem er der også kommet nogle stykker af. Så er han da pæn og hel, og sund er han også!

– Jo, tak spids! Hvad hjælper det, om han slægter den laban af en far på?

– Det kan da være, at han er en anstændig karl, Natte.

– Så havde han vel giftet hende! Næ, han er en laban, er han! Hvorfor skulle hun ellers tie med, hvem det er, der er kommet hende for nær? Det er og bliver skidt. Her havde hun sin gode plads og var nærmest Stefansens højre hånd, og nu, nu sidder hun herhjemme og giver sig ingenting til. Bare sidder her med en uægte unge!

– Hyss dog! sagde Musse med et blik til døren. – Hun skal nok få sin gamle livlighed tilbage, og det kan være, at hun kan komme hen på dampvaskeriet og stryge! Hun skal bare have lidt stunder, og det skal vi hjælpe hende med!

– Det er og bliver skidt, Musse. Jeg kan hverken se ende eller begyndelse på noget mere.

– Så, så! Nu skal du i hvert fald have fat på Sørensens jakke, så tager vi det hele lidt efter lidt.

– Av! udbrød Tuesen. Han havde begyndt på anstalterne til at bestige skrædderbordet, men holdt brat inde.

– Hvad er der? spurgte Musse undrende. Han stod der ved siden af bordet som en gammel og stivbenet hund foran en lygtepæl.

– Jeg fik et jag over lænden! sagde han mellem tænderne, som ville for mange kæbebevægelser kalde smerten frem igen. Så strakte han langsomt det bøjede ben og satte yderst varsomt foden ned.

– Jeg er helt radbrækket! kundgjorde han. – Det er al den gøren rent i Vestergården. Jeg er blevet for gammel til den slags, Musse.

– Du får holde til noget endnu, lille Natte. Så op med dig!

Hun tog ved, og han peb, men han nåede dog på bords, hvor han konstaterede, at cigarstumpen var sluknet.

– Her ser du, Musse. Den er lige så udpint som mig!

– Den kan så gå i piben bagefter, sagde hun og rakte ham nål og tråd – godt er det da, at Kaj nu kan rykke ind i et rent hus, og så må vi ellers håbe, at det altsammen lykkes for ham.

– Bare han ikke stiler for højt. Der skal ligegodt kræfter til for at binde an med sådan et stort sted.

– Hvis man vil blive til noget, må man også vove noget! sagde Musse – Jeg er såmænd helt stolt ved, at han skal bo så fint! Sagde jeg ikke allerede dengang, da han var her, at ham var der tømmer i?

– Du var jo nærmest forgabet i ham, og det er du stadigvæk, men ret skal være ret, der er heller ikke noget at sige ham på.

– Næ, nikkede Musse – nu kan bankdirektøren, det skabehoved, ikke mere beklage sig over ham! Du skal se, Natte, nu gifter de sig også! Jeg tror aldrig, at der har gået et pænere par op ad gulvet her i byen!

Nataniel så op over brillekanten, idet han bed tråden over.

– Jeg ville godt, om Karen også var kommet til at gå den vej, sagde han stille – det er næsten, som om du glemmer din egen datter for Kaj.

– På en måde har vi to børn, Natte, og det er da bedre, om det går den ene godt, end at det ender lige skidt for dem begge.

– Hvis så den anden bliver misundelig?

– Fy, skam dig, Nataniel Tuesen, at tænke så ringe om dit eget kød og blod.

– Nå, det var vel ikke helt utænkeligt.

– Karen er ikke et fjot! Hun ved, at misundelse ikke er andet end selvpineri!

– Ja, det kan være. Hun har også nok, der piner hende, og det er jeg såmænd så ked af. Jeg kan heller ikke forstå, hvorfor hun skulle få den skæbne.

– Sket er sket, det har jeg jo sagt, så du kan godt spare dig at gå i rette med skæbnen. Du ved nok, at livet snart kan blive surt, hvis man kun leder efter sødt, og det lærer Karen også. Men ynker du hende, gør du det bare værre for hende.

– Det er sært, men du har vist alle dage været stærkere end mig, Musse!

– Åh, det vil jeg ikke prale af. Du er bare et plysterhoved, lille Natte, og så har vi alligevel altid kunnet spændes med hinanden. Ved du hvad, nu laver jeg lige en frisk tår til os og henter Karen. Og så viser du gode miner, ikke?

– Jo! sagde Nataniel og smilede lydigt.

2.

Det var søndag, først på eftermiddagen. Kaj Funke havde åbnet Vestergårds havestuedør. Han stod og kneb øjnene sammen, inden han prøvende satte foden på det øverste trin. Træet var angrebet af råd og grønt af skimmelsvampe, men det holdt. Det gjorde de andre to trin også.

Han vendte sig og så opad. Ja, muren trængte til kalk og træværket til maling. Trappen, der burde sættes med sten, og det var endda det mindste af det. Men det måtte altsammen komme i anden række.

Endnu med hovedet fyldt af de kalkulationer, som siden den årle morgen havde beskæftiget ham, gik han på må og få rundt i haven. Havde han alligevel spændt buen for højt?

Men ind på markedet måtte han jo, hvis det hele skulle have noget formål, og iøvrigt var hans tilbud og prislister afsendt til de handlende. Signalet var givet, toget rullede ud ad sporet og satte farten op. Tilbage stod stationsforstanderen og håbede, at skinnerne holdt!

– Inden man tager et betydningsfuldt skridt, skal man overveje grundigt, havde hans tidligere chef sagt – men overvejer man for længe, slår man benene væk under sig og kommer ingen vegne. Man må ikke forvitre i ubeslutsomhed.

Nej, han skulle i hvert fald ikke gro til! Som en hest havde han slidt i disse år, og med en gniers fryd havde han lagt skilling på skilling til side. Det havde altsammen været ham en smal sag, fordi han bestandig havde haft sit mål for øje, at blive sin egen mand og at bygge en forretning op. Og nu, hvor han var rykket målet nærmere, skulle hans anstrengelser fordobles. Tvivle måtte han nok, hvis tvivlen ikke var andet end vagtsomhed. Modgang kunne han også tage, for har man ikke mærket farens tag i struben, er der begrænset hæder ved sejren. Hans sejrsvilje, ja, den skulle yderligere skærpes nu, og havde han den faste tro, da ville han også vinde!

Uden at tænke derover, næsten uden at vide af det, var han sprunget op, havde haget sig fast i en gren og hævede sig op i armene, gang på gang. Herligt at bruge kræfterne!

En hundegøen gjorde ham nærværende, han lod sig falde. Her legede han, en agtværdig forretningsmand i søndagsklæder, som en dreng! Og uret var hoppet ud af vestelommen og dinglede uordentligt!

Pokker heller! Han havde vel råd til at være sig selv, som det lystede ham. Han udså sig en grenstump, gav den et velrettet spark og sendte den til sin store tilfredshed ned i havens fjerneste ende.

Det var nu også en uorden med sådan en have. Den så rigtig forsømt ud. Nedfaldne kviste og smågrene, en uplejet plæne med rader af muldvarpeskud og vildtvoksende busketter. Det var nok værd med et lille spark i form af gode ord og betaling at formå den træge Per til at drage i felten med rive og spade.

Han slog bladene af en bænk og satte sig. Det var aldeles sikkert, her skulle ryddes op for alvor. Og tyndes ud. Solen skulle kunne nå ind i Ellens stuer. Hun elskede den! Som han elskede dens skær i hendes hår!

Der skulle være sol og glæde i deres hjem, at hver dag kunne blive et fuldkomment liv.

Noget dalede ned og lagde sig på hans knæ, en æbleblomst. Tiden skulle vist ellers være omme, hvor frugttræerne stod i flor, men over sig så han på en kvist nogle små efternølere.

Han var ved at knipse til blomsten, og så tog han sig i det. Alt for skrøbelig til så hårdhændet en behandling!

Han løftede den op. Hvor var den yndig! Fostret i en baghave og dog så æterisk dejlig. De forunderligt sarte kronblade bevægede sig i en næsten umærkelig skælven, om det så skyldtes vindpust eller varmen fra hans hud. Og hvor var ikke farverne betagende! Her hvidt som et bryllupsskrud, der strejf af morgenrødens purpurglød.

Hvor var den smuk! Smuk som hans elskede. Og som hun udsprunget af en gavmild skabers hånd.

Han rev et blad af sin lommebog og foldede papiret om blomsten. Dernæst fremtog han Ellens billede, som han altid bar på sig. Blomsten skulle forvares sammen med billedet for at besværge ham til nænsomhed med og taknemlighed for kostelige gaver.

Just som han smilede til billedet, hørte han gøen bag sig, og i næste nu strøg en sort puddel rundt om hans bænk i legesyge spring. Så hoppede den op ved siden af ham og gav sig pibende og smågøende til at slikke hans kind.

Han fik travlt med at stikke sine ting i lommen, mens han værgede for sig med albuen. Da kaldte en mandsstemme hunden til orden.

– Diana! Styr sig! ned med sig!

Hunden parerede straks ordre, men fortsatte med at slikke Kajs hånd, mens han så sig om. Dens formodede ejer var hverken at se inde hos forsikringsagentens eller hos garverens.

– Jeg beder om forladelse, lød det – jeg håber ikke, at min hund forskrækkede Dem?

Kaj så ham, da han dukkede frem bag en hyld i hækken til en af de ejendomme, der lå ud til Farvergade.

– Ikke det fjerneste, svarede Kaj og klappede dyret.

– Goddag! hilste manden og lettede høfligt på hatten.

– Goddag! kvitterede Kaj, og eftersom han var barhovedet, bukkede han. Så gik han ned mod baghækken.

– Den mener mig det øjensynligt godt! smilede han. – Puddeler plejer jo heller ikke at være bidske!

– Hun er from som et lam, sagde manden og klappede sig let på låret. Diana løb lydigt hen til ham, satte sig og betragtede ufravendt Kaj, mens halen slog i det tørre løv.

– Go’ hund! smilede Kaj til den.

Nu piskede halen løs, og det var som smilede hunden tilbage.

– Den løber af og til derinde, viste manden med hovedet – og jeg har ladet den gøre det, fordi huset jo har stået tomt, men den skal ikke mere gøre Dem ulejlighed, det lover jeg Dem.

– Det gør hun skam ikke! bedyrede Kaj og så mere på hunden end på dens ejer, fordi denne sidstes øjenlåg var i konstant og ukontrolleret sitrende og glippende bevægelse. – Lad hende endelig muntre sig alt det hun har lyst! Hun og jeg kommer godt ud af det med hinanden!

– Meget elskværdigt!

Manden bukkede. Han var midaldrende, korrekt og meget sirligt klædt, om end tøjet slunkede en kende om hans magre skikkelse.

– Undskyld, at jeg ikke har præsenteret mig. Mit navn er Mackensen, Godtfred Mackensen!

– Og jeg hedder Kaj Funke!

– Det ved jeg! Mackensen gjorde en afværgende bevægelse med hånden. – Min husholderske har sagt mig Deres navn. Det går jo ingenlunde upåagtet hen, at Vestergården igen bliver beboet. De vil uden al tvivl være en gevinst for handelen, hr. Funke!

– De er måske også forretningsmand, hr. Mackensen? spurgte Kaj ikke fri for nysgerrihed efter at vide, hvem han delte hæk med.

– Nej, så langt fra! Jeg var tidligere amtsforvalter, men trak mig tilbage.

– Et tab for administrationen! gav Kaj igen.

– Også langt fra! smilede Mackensen og blinkede endnu ihærdigere. – Det var nerverne ..., de var ikke så gode.

– Forresten, tilføjede han hastigt, som en der havde talt over sig – jeg vil lade noget plante i hullet der. Det er derigennem, Diana plejer at løbe ind. De vil utvivlsomt føle Dem generet af hende.

Kaj så på hullet. Han så også, at der strengt taget var andre steder, hvor puddelen ligeledes kunne smutte igennem.

– Jeg beder Dem, hr. Mackensen! sagde han indtrængende. – Hun er velkommen i min have nårsomhelst! Jeg har en aftale, så jeg må gå nu, men det glæder mig at have gjort Deres bekendtskab, og jeg ser hen til et godt naboskab!

Mackensen virkede en smule overrumplet, da Kaj rakte ham hånden. Så oplystes hans smalle ansigt af et smil, der mildnede de dybe furer fra næsefløjene ned til mundvigene.

– De er meget elskværdig, hr. Funke! han trykkede Kajs hånd med kraft. – Virkelig meget elskværdig!

Bankdirektørens stuepige lukkede døren til salonen og skyndte sig ned i køkkenet.

– Ih, altså! Han er vel nok! Så du ham?

– Jeg kender ham jo fra før.

Kokkepigen havde rynket brynene. Hun talte masker.

– Da var han jo kun en dreng, ikke! Nej, hvem der var Ellen!

Stuepigen kastede et blik i spejlet over vasken og rettede på kappen.

– Han er flot, kan du tro! Du sagde, at han var en lang bønnestage, men det er han ikke, altså! Jo, han er høj, så høj! Se nu, Thyra! Sådan her! Og bred og smal de rigtige steder!

– Så, nu tabte jeg ... Kan du ikke holde bøtte, mens jeg tæller?

– Nej, jeg blev som fløjlsgrød i knæene, da han så på mig! Stuepigen satte sig op på køkkenbordet og svingede med benene. – Jeg ved ikke rigtig, om hans øjne er grå eller blå, men jeg siger dig, de er ...

– Koger vandet ikke? afbrød kokkepigen og så over brillekanten hen til komfuret.

– Hvor er du sur! Hvorfor må jeg ikke snakke om ham?

– Pas du dit og lad ham være! Han er forlovet med Ellen og dermed basta!

– Æv, du er altså knotten! Stuepigen så hen på klokken. – Om lidt spiller byorkesteret ude i anlægget, og det kan man ikke være med til. Man kan bare sidde her og må ikke engang snakke. Det er godt gjort!

Hun hoppede ned fra bordet og slog hælene i gulvet, da hun gik hen for at tage kedelen af ilden.

Salonen bar præg af gammeldags, solid værdighed. Den var udstyret med en mangfoldighed af møbler, der ikke lod megen gulvplads tilbage. Skråt i to hjørner var anbragt overpolstrede, silkebetrukne sofaer, fyldt til bristepunktet med broderede puder. Dertil en del polstrede stole uden armlæn, og rundt om mahognibordet med det frynsede plydstæppe, visitkortskålen og et læderindbundet fotografialbum med guldsnit stod yderligere fire behagelige stole med armlæn. I loftet en tung prismekrone og på vinduessiden store konsolspejle. De svære vintergardiner var nylig erstattet af lettere blondegardiner.

Ellen sad henne ved etagéren med bøjet nakke, beskæftiget med håndarbejde. Slank og rank, lys i huden og lys i tøjet. Hun var stuens fornemste pryd, og det kneb for Kaj at holde blikket fra hende.

Fru Amalie Birk var i højhalset mørkeblåt. Hendes håndarbejde lå i hendes skød, mens hun så skiftevis til sin mand og til deres gæst.

Claus Birk tronede ved vinduet med udsigt over Algade. Han var i diplomat, stiv flip med ombøjede kanter, toradet, mønstret vest og stribede kamgarnsbenklæder. En noget fyldig herre med et stort ansigt, domineret af tottede bryn og en kraftig, men tyndrygget næse. Hans kuplede isse var med årene blevet ufrugtbar, men der var endnu på siderne hår nok til nødtørftigt at dække nøgenheden foroven.

– Vi trænger også til det efter mørket og kulden, sagde han.

– Ja, foråret har været længe undervejs, nikkede Kaj.

– At tænke sig! Der er mindre end halvanden måned, inden det går den anden vej, sagde fru Birk og trak skuldrene op – som tiden dog farer afsted!

– Jo ældre man bliver, desto knappere er tiden, sagde Birk.

Der lød et kvarterslag ovre fra kirketårnet og klip-klap fra træsko, da nogle børn løb ud ad Algade. Så lagde stilheden sig igen.

– Der må være kønt i skoven nu! sagde Kaj.

– Ja! fruen tog glad imod det nye emne. – Forleden var Ellen og jeg derude efter bøgeløv, De må da have savnet vor natur?

– Det har jeg! Jo, der er parkerne, og de er skam dejlige, det er ikke det. Og Dyrehaven! Har De set Dyrehaven, fru Birk?

– Det er aldrig faldet i min lod! svarede hun og spidsede læberne til et smil. – Men jeg lever såmænd også lige lykkeligt uden!

Claus Birk så ud på Algade og gav ikke til kende, hvor han mente at finde sin lykke.

– Efter København synes De måske, at vi bor i en ravnekrog, vedblev fruen, – men jeg er glad for at være her og kunne ikke tænke mig at leve andre steder.

– Hvis jeg var uenig, havde jeg næppe besluttet at slå mig ned her! smilede Kaj.

– Hm, kom det fra vinduet. Imidlertid kiggede Birk stadig ud, hvorfor man måtte tro, at han alene havde haft behov for at klare stemmen.

– Jeg mener, her er jo alt! sagde Kaj. – En køn by, smukke, gamle og karakteristiske huse, en blå fjord, lyse strandbakker og hvidt sand! Og rundt om grønne marker og skove, som en indfatning om en ædelsten!

– Du glemte tagenes røde tegl! sagde Ellen.

– Rigtigt! De røde tegl!

– Hvad ...? fru Birk så på de to unge med spidset mund. – Hvad hentyder det til?

– Tante dog! Becks taler til byens pris! Hører du aldrig efter?

– Åh! fru Birk løftede en smal hånd og smilede undskyldende. – Er han ikke lidt kedelig? Jeg læser som regel kun den første sætning i hans daglige leder, for så ved jeg, hvad der følger efter!

– Men han har ret, altså med hensyn til byen! sagde Kaj. – Man kan ikke vælge et bedre sted at bo.

Nu satte Birk hænderne i armlænene og trak fødderne ind under sig.

– Vil De ryge? spurgte han.

– Ja tak! Kaj kom betydeligt lettere på benene, bukkede for fru Birk, sendte Ellen et megetsigende blik og fulgte bankdirektøren til herreværelset.

3.

– Ja ..., Birk viftede cigarrøgen fra sig, – der er ingen grund til omsvøb. De vil etablere Dem som forretningsmand og vil derfor få brug for en bankforbindelse, så jeg forestiller mig, at De har til hensigt at opsøge mig i banken en af de nærmeste dage.

– Det var min tanke! En banks hovedopgave er jo at yde erhvervslivet lån, at være fødselshjælper, så at sige!

– Ja, det er rigtigt, selv om det naturligvis afhænger af barnets fremtidsudsigter, for nu at blive i billedet, om banken ser sig i stand til at hjælpe. Men lad os snakke om det, når De nu er her.

– Det er meget venligt af Dem, hr. direktør. Jeg havde kun villet aflægge en høflighedsvisit, fordi De og fru Birk er Ellens nærmeste familie, og fordi hun bor her. Hvis jeg havde anet, at De samtidig ville tale forretning, havde jeg taget de papirer med, som det var min agt at forelægge Dem i banken.

– Nu sparer jeg Dem den ulejlighed! Det har De vel ikke noget imod?

– Ikke det fjerneste! Det betyder meget for min handlefrihed, at jeg hurtigt får tingene på det rene, så jeg er Dem særdeles taknemlig, hvis De vil bruge hviledagen til en foreløbig drøftelse af mine affærer.

– Foreløbig?

– Jeg har i hvert fald aldrig hørt om en bank, der yder lån uden at have set papirer!

– I dette tilfælde er det ikke nødvendigt, mente Birk og undersøgte dæksbladet på sin cigar – ja, som sagt lader jeg omsvøbene ligge. De har erhvervet Vestergård, og det er ikke i sig selv nogen anbefaling. Bygningerne er ikke alt for velholdte, så købet kunne tyde på, at De ikke er særlig kapitalstærk.

– Lægger De mig til last, spurgte Kaj studsende, – at jeg ikke begynder med at slå store brød op?

– Vist ikke! Jeg betvivler blot, at De har muligheder for at gennemføre Deres planer.

– Jeg troede et øjeblik, at De var mig gunstigt stemt, sagde Kaj langsomt, – jeg har altså misforstået Dem! De vil fortælle mig, at De ikke vil støtte mig?

Birk trak beklagende på skudrene.

– Oprigtig talt! Kaj hævede stemmen. – Det kan umuligt være Deres mening! De kan da ikke bedømme min situation uden at have set så meget som et tal! Det er uhørt! Jeg har aktiver, jeg kan dokumentere det! Jeg er i fuld gang med at indhente ordrer, alt er velforberedt! De må da se mine overslag og beregninger og lade mig tale min sag, før De kan afgøre noget!

– Det ville ikke forandre noget.

– Det ville ikke forandre noget! gentog Kaj. – Har De ikke mere at sige end det? Jamen, det kan De ikke mene! Ikke for alvor! De kan da ikke tage stilling uden at kende præmisserne?

Birk lagde armene på bordet og lænede sig frem.

– De kan få en folio-konto som enhver anden. Mere kan jeg ikke byde Dem.

Kaj lo vantro og lagde cigaren fra sig.

– Hvis det stod dårligt til kunne jeg måske affinde mig med en kurant-konto, og jeg kunne vel også skaffe kaution til en kassekredit, men det er en anden hjælp jeg ønsker. Er det virkelig Deres mening at nægte mig den?

– Det er det, svarede Birk og fastholdt Kajs blik.

Kaj stirrede på ham. Så rystede han på hovedet.

– Jeg vægrer mig ved at stole på min hørelse! Uden videre siger De nej, bare et nej! Så må jeg altså henvende mig til bestyrelsens medlemmer.

– Det vil jeg ikke afholde Dem fra.

– Nå, dog ikke!

– Hvorfor skulle jeg! Birk lagde sig tilbage i stolen. – Jeg har det allerbedste forhold til bankens bestyrelse. Den stoler i eet og alt på min dømmekraft og giver mig absolut frie tøjler.

– De mener, at De har bestyrelsen i Deres hule hånd! sagde Kaj med dirrende stemme. – Ja, jeg tror Dem! Sådan som De siger det, skal det nok passe! Jeg tror virkelig, at De er mand for at sørge for, at jeg ikke får en rød øre! Er det Deres opfattelse, at jeg står med enden ud af bukserne?

– Det har jeg ikke sagt.

– Så er der kun den forklaring, at De stadig ikke billiger en forbindelse mellem Ellen og mig.