Morten Korch

Krybskytten

Lindhardt og Ringhof

Krybskytten

Copyright © 1984, 2016 Morten Korch og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711482001

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Kapitel

Nær ved Bøgenæs lå for en menneskealder siden et lille hus der tilhørte en mand, som kaldtes Johan Gregor. Hvor han stammede fra, vidste man ikke rigtigt, men der gik alle slags rygter om ham. Han var dannet og han havde en god uddannelse, det vidste folk at fortælle om, for mangen en gang hentede omegnens bønder råd hos ham i alle mulige spørgsmål.

Johan, eller som han i almindelighed blev kaldt, Gregor, levede her alene med sin plejedatter Karen, en meget smuk pige på atten år. Hun havde kønne runde kinder og den klareste og fineste hud man kunne tænke sig, og dertil kom et par usædvanlig smukke øjne, der kunne spille i alle mulige farver efter som lyset faldt på dem.

Gregor og hans datter kom ikke sammen med andre mennesker, de levede et rent eneboer liv. Men deres lille hus var indvendig indrettet og udstyret med en luksus, der forrådte både velstand og smag. Og Gregor var da også langtfra fattig, men fejlslagne forhåbninger og store skuffelser, og ikke mindst en stor uretfærdighed, havde fået ham til at forlade verden og gjort ham menneskesky. Han havde mistet tilliden til alt og alle.

Der blev ymtet noget om, at han engang havde været anklaget i en uhyggelig retssag, og skønt han var uskyldig, ikke kunne sige sig fri for en vis mistanke. Det var det der havde fået ham til at forlade verden. Men hvad kun de færreste vidste var, at Gregor var krybskytte, og at han drev dette håndværk i den helt store målestok.

Det var ikke sådan at han selv berigede sig derved, nej alt hvad der kom ind for det fældede vildt, og det var ikke småsummer, blev anvendt på sognets mange fattige, for Karen gik daglig ned til landsbyen med fødevarer til syge og trængende.

Når hun syntes nøden var særlig stor, glemte hun sin pung. De vidste hun aldrig forlangte den tilbage, og hun vidste hendes plejefader benyttede enhver lejlighed til at forære hende punge, så dem behøvede hun ikke at spare på.

Det kunne synes besynderligt, at den velstillede Gregor ville beskæftige sig med et sådant håndværk, men det var netop det farlige og spændende der tiltalte hans voldsomme natur, og det var kun det, der var i stand til at holde ham i ligevægt, når hans mørke tanker faldt over ham.

Gregor havde for mange år siden lejet jagtretten på et lille stykke skov, som tilhørte en gårdmand i byen. Det var yderligere så heldigt, at dette stykke skov næsten var omgivet af de kongelige skove. Derfra gik han om natten ud på sine ekspeditioner, og da han havde denne jagtret, var han vanskelig at afsløre, for når han havde fældet noget vildt, trak han det skyndsomt ind på sit eget jagtområde.

Karen havde fra hun var ganske lille haft sin gang i naturen, selv elskede hun skoven, hvor hendes plejefar ofte tog hende med på sine ture. Hun var ikke selv interesseret i at skyde, hun ville som hun selv udtrykte det, helst jage uden bøsse. Men glæden ved naturen havde de fælles.

Hun mindedes med glæde sine første ture i den tidlige vinter med let sne, hvor hun havde lært at spore. De havde gået og gået og endelig stødte de på et spor af en hjort.

»Er det ikke en mærkelig følelse, at for enden af disse aftryk i sneen, er der et dyr;« sagde hendes plejefar. De fulgte sporene og hvert enkelt blev friskere. Aftrykkene var lidt spidsere i den ene ende, det måtte være tåen, hvilket bekræftede, at de ville nå hjorten før eller senere. Gregor viste hende hvordan skridtene blev kortere, når det gik op ad bakke.

På den anden side af bakken, var der pludselig en masse friske spor der krydsede hinanden. »Men,« sagde Gregor, »find et enkelt spor og følg det.«

Lidt efter fandt de endelig to spor, der var så friske, at de var lette at følge. Med øjnene fæstede mod sneen og hjertet vildt bankende af glæde og spænding, fortsatte de så hurtigt de kunne, og lidt efter kom de frem til en lysning. Gregor lagde forsigtigt en hånd på hendes skulder og pegede frem.

Karen blev fuldstændig overrasket over at se to brune dyr springe op ikke langt fra dem. De fortsatte af sted henimod en lille træbevokset høj nogle hundrede meter borte, her standsede de, vendte sig om og stirrede på dem. Karen følte at de ligefrem så hende i øjnene. De tryllebandt hende med deres blik fra de brune øjne. Ørerne bevægede sig let, som for at opfange lyden.

De må have følt sig beroliget, for lidt efter begyndte de at springe om, som i munter leg. De bevægede sig med en vidunderlig lethed og elegance, tåspidserne rørte næppe jorden og dog sprang de uden besvær flere meter op i luften.

Karen stod som lammet, fuldstændig grebet af dette skuespil og de smukke unge dyrs brunklædte skønhed. Højere og højere hævede de sig i deres elegante spring indtil de helt forsvandt for deres blikke. Det var Karens første møde med hjortene, det stod stadig fast præntet i hendes bevidsthed og var sikkert medvirkende til, at hun aldrig kunne tænke sig at skyde sådan et dyr.

Senere viste Gregor hende, hvor dyrene var forsvundet ned ad bakken i store spring. Afstanden mellem sporene steg fra fem til otte meter, de ikke sprang de fløj.

Hun lærte hurtigt alle dyrenes spor at kende, hun så hvorledes et egern havde afgnavet en grankogle, hvordan agerhønen dykkede ned under sneen. Hun så hvorledes ræven benyttede sin hale til at styre og sætte sine spor som efter en lineal.

Derfor færdedes Karen hjemmevant i skoven, ikke alene ved sin plejefars side, men ofte gik hun sine egne ture og nød den samklang med alle naturens undere, hun allerede i en ung alder havde lært at værdsætte så højt. Selv havde hun udviklet en stærk interesse for fuglene. Gregor drillede hende ofte med, at det kun var, fordi hun i al sin ungdommelige uskyldighed, altid hævede blikket opad. Hvorimod hans tunge skæbne, fik hans blik til at finde jorden. Derfor var det helt naturligt, at det altid var Gregor, der sporede vildtet.

Men også skovens lyde, var de fælles om, enten det var fuglenes kvidren eller vindens susen i trætoppene og dens knagen i grenene. Gregor kendte skoven som sin egen bukselomme, han kendte vildtets vaner og tilbøjeligheder, hans øjne var skarpe og han hørte som en indianer, selv på afstand hørte han et rådyrs spring i det visne løv. Hvor Karen var ene på sine ture i skoven hilste hun ofte på skovens folk, skovfogeder og forstmænd, men når de var ude sammen, for slet ikke at tale om når Gregor var ene, undgik de altid at møde nogen.

Bag ved huset havde Karen sin have. Under et gammelt æbletræ havde Gregor lavet en bænk og et bord, så de så ofte det var muligt, kunne indtage deres måltider i det fri. Gregor elskede i øvrigt siddepladsen, hvor han ofte sad og fulgte plejedatterens puslen med blomster og urter. Men ellers var fuglebrædtet, også Gregors værk, den lille haves midtpunkt. Man skulle tro, at hele skovens rige fugleverden, havde truffet den beslutning, at dette skulle være deres mødested, sommer og vinter, og det skal siges, de savnede aldrig læ eller føde. Her var atter et område, hvor deres interesser mødtes, de kunne ikke blive trætte af, at lære hinanden navnene på deres fjedrede venner, de kendte deres vaner og nød deres sang året rundt.

I de lange vinteraftener læste Karen ofte højt, hun havde en smuk og klar stemme, og Gregor elskede at høre hende læse, langt mere end når de en enkelt gang læste hver sin bog. Gregor havde en udsøgt bogsamling, selv om den nok var præget af såvel udenlandske som danske klassikere, dyrkede han gerne de nye danske navne.

Således kunne alt have været den rene idyl, men der var to ting, der kunne kaste en mørk skygge over tilværelsen. Gregor når han så i øjnene, at Karen kunne finde på at forlade ham, han var derfor meget omhyggelig med ikke at føre hende sammen med unge mænd, og han fremhævede ofte, at de i deres velgørenhed, først og fremmest skulle tænke på de gamle og på de unge familier med mange børn.

Karen frygtede de lange aftener og nætter, hvor Gregor var på jagt, hun kunne slet ikke vænne sig til det, hun sad oppe eller lå i sin seng ængstelig lyttende til hvert et skridt, og først når han var hjemme og hun havde hørt ham rense bøssen og den var sat på plads, kunne hun tænke på at sove.

Hun mindedes stadig, hvordan hun i den første tid havde elsket at høre ham fortælle hende om nattens jagter. Han beskrev ivrigt hvordan det var lykkedes Jeppe at jage to ganske unge dyr ind på deres eget jagtterrain, og hvorledes han i to skud havde nedlagt dyrene. Kort efter var Jeppe dukket op, han var gået en lang omvej gennem skovtykningen, og var nået tilbage hvorfra skuddene havde lydt. Gregor kunne endda fortælle, hvordan han var blevet råbt an af en skovfoged, og her var det jo let at prale af sin jagtlykke.

Også de næste oplevelser hun fik fortalt, var helt lykkelige. De valgte nætterne uden måne. Det var meget vanskeligt at opspore vildtet, og når det endelig lykkedes, gjaldt det om at drive et par, eller blot et enkelt af dyrene hen imod Gregors jagtområde, det krævede held og dygtighed. Når dyret var nedlagt, helst i første skud, var det om at få det slæbt ind på neutralt område, inden de, der måtte have hørt skuddet, var blevet hidkaldt og søgte at finde frem til stedet, hvor et dyr var blevet dræbt. Tidligere havde skovfogeden ofte beklaget sig over, at de gang på gang i flere dage, havde måttet følge sporet af et anskudt dyr, for endelig at finde en smuk hjort forblødt i en tykning. Der var intet der ophidsede skovens folk som det.

Men det vidste Karen, hendes far ville aldrig forlade et anskudt dyr, koste hvad det ville, men som han sagde:

»Den risiko løber jeg aldrig, jeg skyder aldrig på et dyr, uden at jeg er sikker på, at det vil blive dræbt øjeblikkeligt.«

Desuden kendte hun sin far, hans våben var altid i perfekt orden, han ofrede sin meste tid på sine våben, de blev renset, smurt og pudset så det var en lyst.

I den senere tid, var beretningerne om hans natlige jagter, blevet sjældnere, og Karen var helt klar over, at skovens egne folk, var blevet betydelig mere aktive. Faderen kom ofte langt senere hjem, undertiden først hen på morgenstunden, og det skete endda han kom hjem uden resultat.

Så holdt han sig i nogen tid helt inden for sit eget jagtområde, men da var resultaterne meget ringe, men måske følte han, at der derved skabtes lidt ro, og at han kunne svække, måske endda helt udrydde de tanker, man utvivlsomt nærede, at Gregor undertiden optrådte som krybskytte.

2. Kapitel

Næste dag var der travlhed i det lille hus, Gregor sørgede for, at der var ild i kaminen, og brændekassen var fyldt til top med de fineste kløvede birkeknuder. Karen regerede i køkkenet, hun ville have maden færdig inden Anders kom.

Anders var vant til at være præcis, og da den gamle bornholmer slog det sjette slag, bankede det på døren og Gregor modtog deres gæst.

Da de alle tre lidt efter sad ved bordet, skinnede den gamle messing-petroleumslampe ned på tre glade og tilfredse ansigter. Anders’ gamle rynkede og tilfredse hoved med det lidt sjuskede overskæg lyste af glæde, han værdsatte så afgjort bordets glæder. Gregors lidt skarpe træk med det flotte og velplejede skæg, var helt i ro, alle mørke tanker var tilsyneladende langt borte, også han glædede sig over maden og over selskab. Han havde i sine lykkeligste dage været en stor selskabsmand, en glimrende vært og en både værdsat og kærkommen gæst.

Den yngste af selskabet var ikke mindst glad, men hendes glæde var mindre kompliceret, hun var simpelt hen glad fordi Gregor var glad, og fordi de to andre ved bordet værdsatte hendes anstrengelser i køkkenet.

Snakken gik da også lystigt, men her hvor Anders også måtte spise, var samtalen mere jævn, de havde alle tre muligheder for at deltage.

Da de bagefter hyggede sig ved kaffen og en lille en, vidste de, at Anders meget hurtigt ville være den der førte ordet.

Det var ganske vist Karen der satte ham i gang, men det var helt bevidst, da hun spurgte ham om han havde fået afleveret hendes håndarbejder i præstegården.

Det havde Anders, og ikke alene pastorinden havde været begejstret, men pastor Møller havde forladt sit studererværelse, og var kommet i slåbrok og tøfler, den lange pibe sad fastklemt i munden, og selv om den nødig blev sluppet, havde pastor Møller dog åbnet munden for at rose Karens smukke arbejder, og sende hende en hilsen. Kaffe havde de også fået, men da Anders så mente det var tiden at fortælle lidt om sin tid hos provst Severin, kom pastoren pludselig i tanker om sin prædiken, og måtte skyndsomst forlade dem, uden dog at glemme at tage kaffen med, og det var li’som pastorinden ikke rigtig havde sans for Anders’ historier.

Men Anders havde såmænd slet ikke behøvet at sættes i gang, han havde allerede lænet sig tilbage i stolen, og med øjnene let sammenknebne, var han allerede ovre i en anden verden.

a

Og så kue hae så tit seje nonne kloge ord sådan på rim, hae kue seje ét sådan, at jeg aller kue glemme det.