Morten Korch

Mosekongen

Lindhardt og Ringhof

Mosekongen

Copyright © 1948, 2016 Morten Korch og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711482179

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1

Kærholm smukke røde Slot og lange gule Længer laa straalende i Solskinnet. Den mægtige Gaardsplads var brolagt, og ikke et Halmstraa eller en Kvist var at se. Hvert Menneske paa Kærholm vidste, at Claus Munk forlangte, at alt paa hans Gaard var i fuldkommen Orden og pinlig rent.

Paa hver Side af Gaardspladsen stod seks gamle Lindetræer; de fyldte Mellemrummet op til det røde Slot, saa det hele dannede en harmonisk Helhed. Bag Slottet laa Haven og den store Park, som gik over i Skoven, og der bagved igen Kærholms berømte blomstrende Mose, de store Vejler og den mægtige Inddæmning, som strakte sig helt ud til Fjorden. Vandet stod ganske lavt over de vidtstrakte Sumpe, hvor kun Siv og Rør og alle Slags Vandplanter voksede; men Mosen og den store Bredning ejede en Fauna og Flora, som man ikke kendte Magen til i det hele Land.

Inde i Herskabsstalden regerede den rødhaarede Niels Madsen; han stod i Selekammeret og talte højrøstet med Otto, en af Gaardens Elever.

Den lange, magre Inspektør Hald kom ind ad Ladeporten, og da han hørte højrøstede Stemmer, gik han ind i Stalden og hilste paa sin gode Ven, Niels Madsen.

„Godt er det saa pinede, at De kommer, Hald, saa kan Otto høre, at der er andre end mig, som holder paa det gamle.“ Niels Madsen skød Kasketten tilbage i Nakken og saa paa Inspektøren. „Claus Munks Ridehoppe er ikke rask og skal have Pulver. Vi blander vort Pulver selv, det er det billigste, og Otto her er ved at lave det; men han fylder hele Krukken med disse hersens Grammer.

Kom her med Vægten, Otto, og lad mig faa mine egne Lodder. Se, dette her det er Kvint, forstaar du, og hvis du vil have dem mindre, kan du godt faa Ort. Og her er et Halvpundslod, og her er et Pund. Men du ved vel ikke en Gang, hvad et Pund er?“

„Nej, det har jeg aldrig lært,“ svarede den unge Elev leende.

„Du ved vel ikke en Gang, hvordan det skrives. – Det er saadan ligesom en Laage, forstaar du, med en Slynge over.“ Niels Madsen gjorde et Tegn i Luften og skrev et Pundstegn. „Nej, Vorherre bevare os for den Lærdom, de Unge faar nu.“ Niels Madsen saa paa Hald. „Tænk Dem en Gang, Otto ved ikke, hvad et Lispund er. Jeg forstaar ikke, hvordan de kan slagte Gris nu om Stunder, naar de ikke ved, hvad en god Gris skal veje. En god Gris skulde veje femten Lispund, naar den var slagtet, og var den rigtig god, kunde den gaa op til atten.

Og saa dette Meterkram og de smaa Skidt, de kalder Centimeter. Nej, Fod og Alen og Tommer, det er noget andet. Og saa har vi faaet disse Kilometre, nej, en gammel dansk Mil, Otto, og en Fjerdingvej, det er noget andet. Og Decilitre, ja, somme Tider kan jeg ikke lade være med at grine. I Stedet for at tage en Potte eller en Pægl eller en Halvpægl.“

„Det nytter desværre ingen Ting, Niels Madsen, den gode gamle Tid er forbi,“ lo Inspektør Hald. „Men se en Gang, er det ikke Jørgen Munk, som gaar dernede ved Parken?“ Hald saa efter en ung Mand, som kom gaaende oppe fra Hovedbygningen.

„Jo, det er Jørgen,“ nikkede Niels Madsen alvorligt. „Han har det ikke godt, Hald, jeg er bange for, at det aldrig bliver godt mellem Claus og ham.“

„Tror De, Claus Munk er hjemme?“ spurgte Hald.

„Det er helt sikkert, ved denne Tid er han altid inde paa Kontoret,“ svarede Niels Madsen. „Gaa De bare derop, De kender jo Vejen. Og kan De lægge et godt Ord ind for Knægten, saa gør det, Hald.“

Martin Hald nikkede og gik op mod Hovedbygningen. Han gik hurtigt, hans Holdning var lidt ludende, og han tog lange Skridt. Paa Trappen blev han staaende et Øjeblik og saa ud over Parken med sine kloge Øjne. Hald var fyldt 58 Aar; men det var der ingen, som kunde se paa ham; han saa betydelig yngre ud, og som han stod der paa Trappen, var der noget uhyre energisk og bestemt over ham.

Inde i Hallen blev han modtaget af den gamle, graahaarede Tjener Rasmussen. Hald gav ham Haanden og spurgte til hans Gigt, saa bad han om at blive ført ind til Claus Munk.

Han kom ind i et smukt Værelse; det var meget stort med store Reoler ved Væggene, der var hyggelige og magelige Lænestole og andre Stole og Borde. Ved Vinduet stod et stort Skrivebord og en Reol med Regnskabsbøger, her stod flere temmelig medtagne Stole og et lille Bord med Cigarer, Askebægre og Piber. Denne Del af Værelset lignede nærmest et Kontor.

Claus Munk sad ved Skrivebordet. Da Hald kom ind, rejste han sig og gik ham i Møde. Han var en firskaaren, kraftig Mand et Par Aar yngre end Hald, han havde smukt og kraftigt, graat Haar og buskede Bryn. Hans Ansigt var ikke særlig kønt, Trækkene var grove med en stor Næse og bred Mund; men det var et myndigt og bestemt Ansigt, som ikke alene tydede paa stor Handlekraft og Viljestyrke, men ogsaa indgød Tillid. Alt hos ham tydede paa, at han var en Mand, som det ikke var godt at faa til Fjende.

„Sæt dig ned, Martin,“ sagde han og gav Inspektør Hald Haanden. Hald og Munk havde siddet paa Skolebænk sammen paa den gamle lærde Skole inde i Byen. En hel Række Aar skiltes deres Veje; men da Hald tog sin Afsked fra Politiets Tjeneste og bosatte sig i en hyggelig lille Villa i Nærheden af Kærholm, fortsattes deres Venskab trods Forskel i Kaar.

„Det er naturligvis Jørgen, du vil tale om,“ sagde Claus Munk og saa paa sin Ven.

„Denne Gang gælder det nu ikke Jørgen, skønt du ved, at jeg stadig tror paa ham og ikke opgiver at arbejde for hans Sag. Johanne har sandelig heller ikke givet op.“ Hald smilte.

„Men hvad har I opdaget i disse to Aar? Blot du kunde vise mig et eneste lille Lysglimt, Martin,“ sagde Munk og saa paa sin Ven.

Hald besvarede hans Blik. „Vi har ganske vist ikke opdaget noget af virkelig Betydning; men det vil ikke sige, at vi har givet op. Nu har Jørgen udstaaet sin Straf, og jeg synes, han har baaret det som en Mand.“

„Hvis han virkelig var uskyldig,“ sagde Munk.

„Han er uskyldig,“ svarede Hald bestemt.

„Bare jeg kunde tro det, Hald.“ Munk rettede sig i Stolen. „Men det kan jeg ikke,“ fortsatte han efter en lille Pause. „Vi har talt om det saa tit; jeg beundrer dig for din trofaste Iver; men det nytter ikke, vi taler mere om den Sag. Jørgen er dømt af de lovlige Myndigheder, han er slettet i Adelskalenderen, og hvor ondt det end gør, har jeg maattet slette ham paa Listen mellem min Slægts gode Mænd. Blot jeg vidste, hvad jeg skulde gøre ved ham; slaa Haanden helt af ham vil jeg nødig.“

„Det maa du heller ikke, Claus, jeg er vis paa, den Dag kommer, da du tror ham paa hans Ord.“

„Lad os ikke tale mere om Jørgen,“ svarede Munk lidt utaalmodig. „Du ved, hvor jeg har sørget over den Sag. Det er den første Skamplet, der er kommet paa vort Navn; men jeg maa bære det. Der var noget andet, du vilde tale med mig om; det er naturligvis Mosesagen.“

„Det er det, Claus. Der maa træffes en Afgørelse nu, det ved du. Jeg kommer for at prøve, om der ikke kan findes en mindelig Ordning.“

„Det kan der ikke, Martin; det ved du godt. Jeg har sagt min Mening, og den staar fast.“ Munk rynkede de buskede Bryn.

„Men du ved vel nok, at Forholdene har ændret sig. Hidtil har du haft Magten; men det har du ikke mere.“

„Skulde jeg ikke have Magt over det, som har tilhørt Gaarden og min Slægt i mange Hundrede Aar,“ svarede Munk vredt.

„Det har du ikke, Claus, det er det, du maa forstaa. Hvis der bliver Flertal for det her i Sognet, saa kan de tage Mosen og Dæmningen fra dig. Du har ført mange Sager mod Julius Sander og Mosefolkene. Hidtil har du vundet, men denne Gang har du altsaa tabt!“

„Jeg ved godt, de har brugt Kæltringestreger, men det skal ikke hjælpe dem,“ svarede Claus Munk vredt.

„Det er de gamle Rettigheder fra Linemøllen, der har hjulpet Sander til at faa Ret,“ hævdede Hald. „Det var det, der gjorde Udslaget.“

„Ja, og Kæltringestreger er det,“ udbrød Munk ophidset. „Jeg lod være at benytte min Ret til at lukke op for Sluserne den Gang af Hensyn til fem fattige Fiskere ude ved Fjordgabet.“

„Jeg ved godt, du har Ret,“ indrømmede Hald, „men den Gang gav du altsaa noget af din Vandret fra dig. Nu benytter Sander sig deraf. Kampen mellem jer har jo været haard, saa der er vel intet at sige til det.“

„Jeg ved godt, du holder til med Sander og Mosefolkene, Hald, lad mig hellere høre hvad du egentlig vil,“ sagde Munk lidt køligt.

„Jeg vil tale alvorligt med dig, Claus, du ved, jeg er din Ven.“

„Det har du været hidtil; men nu mærker jeg, du holder temmelig meget med Sander og hans Venner,“ svarede Munk utaalmodig.

„Jeg vil helst holde med den Part, som har Ret. Jeg har Respekt og Beundring for Julius Sanders Arbejde. Den Inddæmningshistorie er blevet hans Livsværk. Det er virkelig storslaaet, hvad den Mand har udrettet. Det er ham, der har været Sjælen i det mægtige Foretagende. Det er blevet hans Livs store Ide, og du har ikke Lov til at lade haant om den. Hele Linde Nor er udtørret, over tusinde Tønder Land frugtbar Jord er indvundet, og halvtredsindstyve unge Mænd er allerede ved at bygge og paa Vej til at skabe sig lykkelige Hjem.“

„Sander har i alt Fald solgt en hel Del Vandsnegle og Pumper,“ indskød Munk.

„Saadan noget mener du jo slet ikke, Claus. Jeg ved godt, at du er Sanders bitre Modstander.“

„Vi kan vist godt sige Fjende,“ sagde Munk skarpt.

„Jeg vil ikke sige Fjende; jeg indrømmer, at Sander har været hensynsløs mod dig; men jeg tror, det udelukkende er for Sagens Skyld og ikke af Uvilje mod dig. Du kender Julius og ved, at han aldrig vilde tænke paa at berige sig selv. Du glemmer vel heller ikke, at vi har siddet paa Skolebænken sammen. Det er et Storværk, han har udført, og hele Landet taler derom.“

„Javist, og nu vil han altsaa til at tage fat paa mit,“ svarede Munk bittert.

„Hele Foretagendet er baseret paa, at de skal have din Mose og Kærene med, det er en Nødvendighed for Sikkerheden, paastaar Sander.“

„Og saa tror han, at han uden videre kan tage hele min Dæmning, alle mine Kær og Mosen. Du glemmer vist, at det har tilhørt Kærholm og min Slægt i mange Hundrede Aar. Jeg har mange Hundrede Tønder Land frugtbar Jord og dejlige Skove; men jeg tror næsten, Blomstermosen og Kærene og Dæmningen er mig mere dyrebar end alt det andet, skønt det ingen Indtægt giver mig. Ud i Blomstermosen er jeg altid søgt med mine Glæder og Sorger, der har jeg tilbragt mine Højtidsstunder. Og siden Mors Død er det blevet mig langt mere dyrebart end før. Jeg vil ikke miste det for alt, hvad jeg ejer.“ Claus Munk strøg sig gennem sit tætte graa Haar. „Og husk paa, det er mit, Hald, det er min Ejendom; hvis man tager det fra mig, er det Rov eller Tyveri.“

Hald tav et Øjeblik, han forstod, hvor vanskelig hans Opgave var.

„Du har altid været en god Mand, Munk; ingen Mand er saa anset her ved Lindeby Fjord som du, og skønt du er en barsk Mand, som aldrig lefler for Folk, er ingen mere afholdt end du.“

„Hvis det var sandt, havde Folkene i Linde vel ikke forfulgt mig med alle de Processer,“ svarede Munk haardt.

„Det har været nødvendigt, Claus. De maatte jo have de Kanaler ført igennem. Nu har Sander faaet Magten; hvis der ikke bliver Forlig, saa aabner Sander Sluserne.“ Hald saa prøvende paa Munk og gjorde en Pause.

„Saa vidt tænker jeg ikke, de gaar,“ svarede Munk. Ordene kom stilfærdigt; men der var en undertrykt Bitterhed bag dem, og han var pludselig blevet blussende rød i Panden. „Er det det, du er kommet for at sige mig?“ føjede han til.

„Jeg er bange for det, Claus. Hvis Afstemningen giver Sander Medhold, og det er der vist ingen Tvivl om, saa lukker de Sluserne op,“ sagde Hald stilfærdigt. „Kunde du ikke bøje dig, Claus, kan du ikke vise Højsind og frivilligt sige ja?“

„Aldrig, Hald,“ sagde Munk haardt. „Det Svar kan du give dem, der har sendt dig.“

„Blot du vilde høre roligt paa mig et Øjeblik,“ vedblev Hald. „Sander siger, det er aldeles nødvendigt, at Kanalerne bliver ført gennem din Mose. Han hævder, at hele den Dæmning bestaar af den allerfineste Muldjord, naar Overfladevandet kommer bort. Det drejer sig om seks Hundrede Tønder Land; som det ligger nu, faar du næsten intet ud af det; men fyrretyve unge Mænd kan faa deres Hjem derude.“

„Sander kan godt finde en anden Udvej, hvis han vil,“ svarede Munk.

„Du ved godt, at hele Planen er beregnet paa, at din Mose skal med. Hvis din Mose ikke kommer med, er Møllen og de store Vandsnegle her ved Slusen spildt. Det halve af Dæmningen er allerede udlagt i Parceller, og der er betalt Indskud paa mange Lodder. Du kan ikke standse Sagen, Claus. Jeg vil oprigtig ønske, du vil bøje dig.“

„Aldrig, Martin. Nu tænker jeg, du har forstaaet mig.“

„Det gør mig ondt, Claus. Jeg kom her i Dag, fordi jeg er din Ven,“ sagde Hald sagtmodig. „Jeg vilde skaane dig for en stor Ydmygelse. Om et Par Uger lukker de Slusen op.“

„Og ødelægger hele min Mose,“ raabte Munk og rejste sig. Han skød sin Stol tilbage og slog sin Haand i Skrivebordet, hans rolige Ansigt var fortrukket af Vrede.

„Jeg er vis paa, de gør det, saa snart Afstemningen er forbi. Der er planlagt en Slags Indvielse, og hele Landets Opmærksomhed bliver henledt paa det, der skal ske.“

„Men det sker ikke, det skal aldrig ske,“ raabte Claus Munk. Han stod et Øjeblik og kæmpede for at faa Magt over sin Vrede, saa satte han sig atter ned.

„Du kan maaske forstaa, hvorfor jeg hænger saa stærkt ved Blomstermosen,“ sagde han i en helt anden Tone, mildt og dæmpet. „Mine Forældre og min Bedstefar holdt ogsaa af den, men for mig er den dyrebar. Du ved, jeg har været en ensom Mand, Hald. Jeg havde kun min Mor; men hende elskede jeg.“

„Det gjorde vi jo alle,“ svarede Hald. „Det var en stor Sorg for hele Egnen, da hun døde. Jeg forstaar godt, at du aldrig kan glemme den frygtelige Ulykke.“

„Det er snart tyve Aar siden nu; men jeg glemmer aldrig den Dag, min Mor omkom derude. Vi fandt hende aldrig, ved du nok. Mosen derude er min Mors Grav, og den er min Helligdom.“ Munk standsede pludselig og saa ud over Parken. Da han endelig vendte sig igen, var hans Ansigt helt forandret, det var næsten højtidsfuldt og bevæget.

„Ja, saa maa jeg renoncere, jeg havde haabet at naa et Resultat ved fredelig Forhandling; men nu maa jeg give op.“

2

Lidt senere fulgte Claus Munk Hald paa Vej. Hald skulde ned til Linde By, og det var en betydelig Genvej at gaa over Mosen. De to Mænd fulgtes ad gennem den smukke Park ned til Mosen. Den Del af Mosen, som laa nærmest Kærholm, bestod af Tuer og Kær bevokset med lave Buske og et Hav af Blomster, bagved laa den vidtstrakte Bredning, som gik ud til Fjorden.

Det var et vidunderligt Syn at se ud over Mosen, og de to Mænd standsede, da de naaede Bredden. En hel Sværm af Ænder og andre Vadefugle fløj op og slog sig ned længere ude.

„Hvor er Mosen smuk,“ udbrød Hald; saa standsede han pludselig, han huskede, hvor farlig Mosen var, og hvor sørgeligt et Minde den gemte for Claus Munk.

Munk nikkede og gik foran ad Stien til Linde. „Jeg følger dig et Stykke paa Vej; der er noget, jeg vil vise dig. De to Venner vekslede ikke mange Ord. Stien var nogenlunde solid; men mange Steder var den saa smal, at Mændene maatte gaa bag hinanden. Hald gik bagest, han saa paa Godsejerens stoute Skikkelse og forstod, at hans Ven var borte i sine egne Tanker. Han kendte Claus Munk bedre end de fleste; han vidste, at selv om han var jævn og ligefrem i sin Tale og hele Færd, saa ejede han dybe og rige Følelser. Men han var en ensom Mand; der var ingen, som fik hans sande Væsen at se.

I Dag havde han lukket sit Sind lidt op, og Hald havde en Følelse af, at han vilde vise ham mere. Hvert Øjeblik gik smaa Stier ind mellem Tuerne og de bundløse Vejler. Munk slog ind paa en saadan lille Sidesti og gik sikkert frem. Hald vidste, hvor farligt der var at gaa; men Claus Munk kendte Mosen som ingen anden, han gik sikkert frem, og Hald fulgte i hans Fodspor.

Claus Munk var Ejer af det herlige Kærholm og den rigeste Mand paa hele Egnen. Han var højt anset for sit Retsind og sin højsindede Færd. Men lykkelig var han ikke. Hjemme havde han det vist ikke let. Siden Moderens Død havde en fjern Slægtning, Fru Vinge, styret hans store Hus. Hald vidste, at hun i alle disse Aar havde kæmpet for at blive Frue paa Kærholm; men Claus Munk havde hidtil modstaaet alle hendes Anslag.

Og dertil kom Sorgen over Brodersønnen Jørgen, som Claus Munk havde taget til sig for ti Aar siden, da Broderen døde. Jørgen Munk var blevet dømt for Vold og Røveri og havde været to Aar i Fængsel.

Hald vidste, at han havde faaet Jørgen meget kær, og den Skam og Skændsel, den unge Mand havde bragt over Slægtens Ære og Navn, pinte Claus Munk haardt.

Nu havde Munk aabenbart naaet det Sted, han søgte. Han bøjede nogle Buske til Side og førte Hald ind paa en Plads, hvor der stod en Bænk skjult. Tætved løb en af de dybe Vandrender, hvor Vandet altid var i Bevægelse, og der var bundløse Dybder med Hængedynd. Mellem de farlige bundløse Huller laa der Tuer og smaa Holme fyldt med de skønneste Blomster. Tusinder af spæde hvide Kalaer stod mellem røde og blaa Klokkeblomster og de smaa blodrøde Stjerneblomster, og Vandet var skjult af Aakander.

Hald stod et Øjeblik og saa sig betaget om. Han vendte sig om mod Claus Munk; han vilde sige noget, men blev forbavset over det Udtryk, der var i Vennens Ansigt.

„Sæt dig ned her et Øjeblik,“ indbød Munk. „Det er første Gang, jeg lader en fremmed faa Plads paa min Bænk.“ Hald satte sig i Tavshed, han forstod, at Stedet var helligt for Munk.

„Her søger jeg hen, naar jeg vil være ene med mine Sorger,“ sagde Claus Munk dæmpet. „Her tænker jeg paa det, der tynger mig, og naturligvis paa min Mor. Her omtrent er Stedet, hvor det skete, Hald; jeg kalder det altid Mors Have. Naar jeg sidder her, ser jeg min Mor saa tydeligt for mig og husker det hele. Jeg er ikke særlig religiøs anlagt, men her holder jeg nu alligevel Andagt.“

Hald nikkede tavs, og Claus Munk fortsatte efter en Pause: „Det var omtrent ved denne Tid. Jeg havde været nede ved den store Vandrende for at ordne noget ved Stigbordet.

Saa var det, jeg faldt ned paa en Bjælke og slog mit Hoved og brækkede mit Ben. Jeg besvimede og kom til at ligge nede i Vandet, som løb ind under Stigbordet og stadig steg.

Min gamle, tro Jagthund Polle var med, du husker den nok; det var en dejlig Hund. Den forstod sikkert, at det var rent galt, og løb hjem. Den fik fat paa Mor, den peb og var lige ved at trække hende i Skørterne, tænker jeg. Mor var helt alene ude i Haven; hun forstod, der var noget galt, og løb med Hunden. Hun tænkte vist, at jeg var kommet galt af Sted med Bøssen, hun vidste, jeg havde Bøssen med. Hvad der egentlig skete har ingen faaet at vide; men Mor har fulgt Polle over Mosen og fundet mig.

Det er langt ude, saa Mor har ikke kunnet faa Hjælp; men hun fik mig i alt Fald halet op, før jeg druknede. Det maa have været et frygteligt Arbejde, Mor var jo lille og spinkel.

Jeg husker tydeligt, at jeg sad paa en Bom nede i Rendens Bund, før jeg besvimede. Jeg forstod, at Benet var brækket, og jeg kunde ikke komme op. Jeg saa, at Vandet steg Tomme for Tomme, og vidste, at hvis der ikke kom Hjælp, vilde jeg drukne. Jeg prøvede at raabe, men de Hundreder af Maager og Søfugle overdøvede min Røst. Jeg husker, jeg gjorde en voldsom Kraftanstrengelse for at faa fat i en Planke over mit Hoved; men den gled rimeligvis ned over mig og ramte mit Hoved.

Jeg ved ikke, hvad der skete; men da jeg nogen Tid efter kom til Bevidsthed, laa jeg paa Skrænten og havde kun Benene i Vandet. Jeg havde et slemt Saar i Hovedet; Mor havde revet sit Tøj itu og forbundet mig, og hun havde taget en Del af sit Tøj af og lagt det under mit Hoved. Jeg kunde tydeligt mærke, at hun havde anstrengt sig til det yderste for at gøre det godt for mig.

Hun har ganske sikkert været nede i Vandgraven for at faa mig halet op. Jeg forstaar ikke, hvorledes hun har kunnet gøre det. Vandet dernede var steget saa højt, at jeg havde været druknet, hvis jeg ikke var kommet fri.

Hvad der senere skete, er der ingen, som ved med Sikkerhed. Mor har skyndt sig for at skaffe Hjælp. Jeg var jo ikke uden for Fare paa Skrænten, hvor jeg laa, og Mor har ikke kunnet faa mig halet højere op ved egen Hjælp. Hun har sikkert skyndt sig for at hente Folk, hun er løbet den nærmeste Vej her op til Blomstermosen; men det er ogsaa langt den farligste. Hun er faldet i et af Hullerne med Hængedynd og druknet. Jeg er vis paa, det er her i Nærheden, at det er sket.

Derfor kalder jeg dette Sted for Mors Have. Naar jeg sidder her, kan jeg se Mor saa tydeligt for mig. Jeg tror, hun var den bedste og kærligste Mor i Verden; hun vovede sit Liv og døde for min Skyld.

Nu forstaar du vel, at Mosen her er mig hellig og dyrebar.“

Hald nikkede og blev siddende i Tavshed. Munks jævne Skildring havde gjort et dybt Indtryk paa ham. Det var første Gang, han havde faaet alle disse Enkeltheder at vide, og han forstod, hvor stærkt Indtryk det havde gjort paa hans Ven.

„Jeg har andre Sorger end Ulykken med Mor. Nu har jeg jo Affæren med Jørgen, og der er ogsaa andre Ting. Jeg har ikke rigtigt haft Lykken med mig, Hald.“ Munk saa paa sin Ven, der var et andet Udtryk i hans Stemme. Hald forstod, at den fortrolige Tone var forbi.

„Jeg siger Tak, fordi du fortalte mig alt det om din Mor,“ sagde Hald. „Jeg kan godt forstaa, hvor meget din Mors Ulykke betyder for dig. Saadan noget kan jo aldrig glemmes.“ Hald gjorde en Pause, mens han tænkte paa Agnete Munks Skæbne.

„Vi vil ikke tale mere om Mosen i Dag,“ fortsatte han. „Jeg har aldrig kendt din Moders Historie, som jeg kender den nu. Jeg vil tale lidt om Jørgen, jeg tror, jeg er kommet Løsningen et godt Skridt nærmere; jeg har Følelsen af, at der inden for alt for længe vil hænde noget vigtigt.“

„Du er uforbederlig, Martin,“ svarede Claus Munk. „Der gives nok desværre ingen anden Løsning end den, vi har faaet.

Jeg troede, du havde opgivet Sagen; men du er utrættelig. Du er ligesom en gammel Jagthund, som ikke kan glemme Færten af et Spor, selv om det er slaaet fejl. Maa jeg spørge, om det er for Jørgens Skyld, du lige har været i København?“

„Det var nærmest for Jørgens Skyld, og jeg tror ikke, min Rejse var ganske spildt,“ svarede Hald.

„Det er Synd, du ikke blev ved Politiet, Hald. Du kunde sikkert have været Politidirektør eller saadan noget nu.“

„Du ved jo Grunden, jeg kunde ikke komme ud af det med min Chef. Han fornærmede mig, og saa gik jeg. Jeg havde heldigvis lidt Penge, som du ved.“

„Det var et Held for os, at du kom. Den lille Privatskole, du startede, var en Mønsterskole. Jeg forstaar blot ikke, at du gad have det Besvær. Tænk at sidde hver eneste Dag med ti-tolv Børn.“ Munk saa spørgende paa sin Ven. „Det kan ikke være for Pengenes Skyld, du fik alt for lidt for det.“

„Jeg holder af Børn, det er Johannes og min største Sorg, at vi ingen Børn har selv. Jeg var jo heller ikke ene, Johanne hjalp mig. Vi kom til at holde af de Unger begge to. Vi holder af Jørgen, som om han havde været vor egen, vi holder af Doktorens og Præstens Børn, ja, om det saa er den forfløjne Ellen Højgaard, holder vi af hende. Ikke at tale om den lille Hanne, hun er vort Kælebarn.“

„Hanne, det er Sanders’ Plejebarn? Jeg forstaar ikke, hvorfor du tog hende med?“ spurgte Munk. „Hun passede jo ikke i det Selskab.“

„Du mener, fordi Sander er fattig. Sig endelig ikke noget om lille Hanne, hun er vort Kælebarn. Hun har ikke haft det saa let,“ forklarede Hald. „Husk paa, hun har hverken Far eller Mor!“

„Sander har naturligvis været ond mod hende, han har ladet baade Plejedatteren og sin Kone slæbe derhjemme,“ sagde Munk.

„Nu maa du ikke dømme om noget, du ikke kender til. Sander har været en fattig Mand. I de sidste Aar har han været nødt til at rejse med sine Pumper og Vandsnegle, han har lavet Anlæg langt omkring, saa har hans Kone og Datter maattet passe Sagerne derhjemme. Men Sander har altid været god mod Hanne, og hendes Plejemor Grethe har været enestaaende.“

„Jeg ved godt, du synes, Sander er en Engel; desværre kan jeg ikke være enig med dig. Intet Menneske har gjort mig saa meget ondt som Julius Sander. I de sidste Aar har vi ligget i Proces, og nu kommer den sidste Dyst,“ sagde Munk skarpt.

„Og den vilde jeg ønske, du vilde undgaa.“ Hald var lige ved at tilføje, at han vidste, Munk vilde tabe, men betvang sig.

„Jeg tager den nu alligevel, og jeg haaber, jeg vinder, for jeg ved, at jeg har Ret,“ sagde Munk heftigt og rejste sig.

Paa Tilbagevejen var Munk blevet rolig; han talte ikke mere om Mosesagen og sine egne Affærer, men om Hald. „Det var nu alligevel godt, du havde din Opdagervirksomhed ved Siden af. Du har haft tre store Affærer og klaret dem med Glans.“

„Jeg har haft fire, Claus, og den fjerde, jeg har nu, er den største.“

„Du mener Affæren med Jørgen,“ svarede Munk alvorligt. „Og jeg vilde næsten ønske, du vilde give op, det volder blot Skuffelser igen. Men en Ting maa jeg dog ikke glemme at sige dig. Du sætter dig i stor Bekostning for Jørgens Skyld. Alt dette vil jeg naturligvis betale, selv om det ikke fører til noget.“

„Jeg takker for Tilbudet og er glad for, at du siger det, Claus. Jeg vil faa en Del flere Udgifter i den kommende Tid, og jeg har ærlig talt daarligt Raad til at klare det selv.“

„Jeg skal sende dig en Check paa fem Hundrede Kroner i Morgen. Er det nok? Ellers kan du faa flere.“

„Det er mere end rigeligt, Claus. Jeg skal nok gøre Regnskab for mine Udgifter. Jeg har som sagt ikke opgivet Haabet endnu.“

„Det er, som jeg sagde før, du burde være blevet Politidirektør, om ikke for andet saa for din Udholdenheds Skyld. Du kunde være naaet langt frem, hvis du vilde, Martin.“

„Ja, og hvad kunde du ikke være naaet, Claus? Du kunde have været Hofjægermester for mange Aar siden og muligvis Kammerherre nu. Du er den mest ansete Mand i hele Amtet, og dog gaar du her og vil ikke være andet end Claus Munk.“

„Maaske det netop er min Stolthed,“ svarede Munk, og Hald forstod, at det netop var saaledes, det forholdt sig med hans Ven.

3

Nogle Timer senere kom en ung Pige gaaende gennem Parken. Hun havde en blomstret Kjole paa og et Tørklæde bundet om sit Hoved. Hist og her stak nogle gule Krøller frem. Hun var spinkel og temmelig lille med fine smaa Hænder og Fødder. Hun var tarveligt, nærmest fattigt klædt, og alligevel var der noget fint over hende. Hun havde fine Træk, hendes elfenbensagtige Hud gemte paa et Skær som af Solskin, og hun havde klare, blaa Øjne. Hun gik, som om hun helst vilde skjule sig mellem Buskene, og spejdede, som om hun søgte efter nogen.

Hun var aabenbart ængstelig. Claus Munk holdt Kærholm Have og Park aaben for alle; men netop der, hvor hun gik, var Adgangen forbudt. Nede mellem nogle høje Buske havde Munk flere store Volièrer med alle Slags tropiske Fugle, og der var indhegnede Damme med Vadefugle baade ude fra Mosen og fra fremmede Lande. Det var en stor Seværdighed, og ingen maatte komme der uden særlig Tilladelse.

Den unge Pige var da ogsaa ængstelig, og kun noget meget vigtigt havde faaet hende til at gaa ind paa dette forbudte Sted. Hun syntes ganske bestemt, hun saa en Skikkelse gaa ned gennem Parken. Hun stod stille et Øjeblik og spejdede. Da hun vendte sig, hørte hun tunge, faste Skridt, og hun saa Claus Munk komme lige ned imod sig. Det var umuligt at komme bort, Munk havde allerede set hende, og hun blev derfor staaende ganske stille.

Claus Munk saa paa hende med et barsk Blik, han kendte hende straks og vidste, det var Hanne, som boede hos den Mand, som i mange Aar havde været hans bitre Modstander.

„Hvad bestiller De her, lille Frøken?“ spurgte han. „Har De ikke set, at der staar Adgang forbudt?“

„Godsejeren maa undskylde, jeg skal straks gaa,“ stammede Hanne. Hun var blevet blussende rød og vilde skynde sig forbi.

Claus Munk standsede hende; der var noget ved hendes forskræmte Blik, som pludselig rørte ham. Og saa var der hendes Stemme; den bløde, klangfulde Stemme greb ham om Hjertet.

„De behøver ikke at løbe, Frøken, og De skal ikke være bange, der er jo ingen Ulykke sket. Er der nogen, De vil tale med, saa gaa De blot op paa Gaarden.“ Claus Munk var traadt helt hen foran Hanne og betragtede opmærksomt hendes Ansigt. Han havde aldrig lagt rigtig Mærke til hende før, han havde ikke særlig Forstand paa Kvinder; men han kunde dog se, at Hanne var henrivende, saaledes som hun stod foran ham ængstelig og forvirret.

„Nej, jeg vil hellere hjem,“ svarede Hanne og begyndte at gaa ned mod Mosen. „Jeg maa vel nok gaa denne Vej?“ tilføjede hun og saa op paa ham.

„Det maa De,“ nikkede Claus Munk. „Jeg skal selv følge Dem ned til Stien. De er altsaa ikke bange for Mosen?“

„Nej,“ svarede Hanne, „da jeg gik i Skole hos Hr. Hald, løb jeg altid over Mosen.“ Hanne og Claus Munk fulgtes nu ad ned mod Mosestien.

„Javist,“ nikkede Munk. „Jeg husker godt, du løb her. Jeg har jo kendt dig, fra du var Barn. Se saa, nu er du uden for det forbudte Territorium. I Resten af Parken maa du komme, saa tit du vil. Har du Lyst, maa du ogsaa gaa ind i Haven, og du maa plukke Blomster, saa meget du vil ude paa Mosen. Holder du af Mosen, Hanne?“

„Jeg synes, Mosen er det kønneste Sted, jeg ved,“ svarede Hanne. „Og nu siger jeg mange Tak.“ Hanne vilde gaa ud af Laagen, som Claus Munk havde lukket op.

„Giv mig pænt Haanden til Farvel, lille Hanne.“ Munk saa atter opmærksomt paa hende, medens han et Øjeblik holdt hendes Haand. „Din Plejefar og jeg er ikke Venner, du har vist ikke hørt ret meget godt om mig. Men derfor behøver vi to jo ikke at være Uvenner.“

Det var sandt, hvad Claus Munk sagde. Hanne havde hørt mange nedsættende og skarpe Ord om Herremanden paa Kærholm, og dog følte hun slet ingen Uvilje imod ham. Hun saa frimodigt op paa ham, og der var ikke mere Ængstelse i hendes kønne blaa Øjne.

„Jeg siger mange Tak for i Dag,“ gentog hun i Stedet for at give direkte Svar. Hendes Blik og Smil var ogsaa Svar nok.

Munk gav hende Haanden endnu en Gang. Straks efter gik Hanne rask ned ad Mosestien. Munk blev staaende og saa efter hende; han undrede sig over, at denne lille Pige, som oven i Købet kom fra Sanders Hus, havde gjort saa stærkt Indtryk paa ham.

Da Hanne blev alene, smilte hun næsten skælmsk. Hun tænkte paa, hvad den rige Herremand vilde have sagt, hvis hun havde betroet ham sin Sorg. Det var ikke lykkedes hende at opnaa det, hun havde haabet paa; men hun var nu alligevel glad, fordi hun havde truffet Claus Munk.

Hannes Stedfader Julius Sander boede i Slusehuset paa den anden Side af Mosen. Hanne havde blot et ganske lille Stykke at gaa ad Landevejen, saa var hun hjemme. Ved et lille Krat, hvor Stien førte ud til Landevejen, mødte hun Ellen Højgaards Bil. Ellen standsede straks Bilen og kom hen mod Hanne.

Af alle Mennesker i Verden var Ellen den, hun nødigst vilde møde. Ellen Højgaard var Hannes Veninde, de havde gaaet i Skole sammen hos Hald og hans Frue; men der var stor Forskel paa deres sociale Stilling, og i deres Væsen var de næsten som Nat og Dag.

Ellen havde læst videre inde i København og havde siden deres fælles Skoletid mest opholdt sig i Hovedstaden. Hun var meget moderne og havde tilegnet sig et meget frit Syn paa alt i Tilværelsen. Hun var eneste Datter af den rige Proprietær Jesper Madsen paa Højgaarden, men havde desuden efter en Tante arvet en stor Formue. Man talte om en halv Million.

Hun var meget selvstændig og styrede selv sine Sager. Hun opholdt sig nu mest inde i Købstaden, men kom dog stadig til Højgaarden paa Besøg og fulgte med i, hvad der skete paa Egnen.

„Davs, min Snut,“ sagde Ellen og tog Hanne under Armen. „Hvordan i Himmelens Navn er det, du ser ud? Hvad er der gaaet dig imod?“ Hun drejede Hanne om mod sig og betragtede hende indgaaende.

Ellen var smart og moderne klædt, hun var maket up efter sidste Mode, og hendes svære, brune Haar sad flot. Hun havde et friskt, lidt paagaaende Ansigt med smukke, stærke Tænder og røde, fyldige Læber. Ellen talte rask op, Hanne svarede kun lidt, hun havde svært ved at klare sig over for den mundrappe Ellen.

„Vi smider os her i Grøften. Jeg trænger til at faa en Sludder med en gammel Kammerat. Du kender jo de Gamle, de er ikke spændende. Vil du have en Smøg, det er fine Ting? Villy har givet mig dem.“ Ellen bød Cigaretter og tændte selv; men Hanne sagde: „Nej Tak.“

„Lad mig saa høre, hvorfor du sætter saadan et Bedemandsansigt op, Skat? Er det Kærestesorg? Spyt bare ud, min Tøs? Er det Clausen, jeres flotte Svend, det er galt med?“

„Du tager helt fejl, Ellen, jeg bryder mig virkelig ikke om Clausen. Jeg gik bare i mine egne Tanker,“ svarede Hanne lidt forsagt.

„Ja Tak, og det var et Mandfolk, du tænkte paa. Det skulde du ikke, Pus. De fleste Mænd er noget Pak, det har jeg opdaget for længe siden. Lad mig se rigtig paa dig. Gud fri mig, hvor du er blevet køn. Jeg vilde ønske, jeg kunde faa dig under Behandling bare i otte Dage. Bruger du virkelig hverken Pudder eller Sminke?“

„Nej,“ svarede Hanne og rystede paa Hovedet. „Jeg tror ikke, det vilde klæde mig.“

„Det kan godt være, det ikke passer for din Type. Det var maaske ogsaa Synd.“ Ellen saa paa Hannes Ansigt og følte et Øjeblik et Stik af Misundelse. „Du kan vel heller ikke faa Lov til at vifte med Bændlerne som vi andre. Sander er vist en temmelig striks Herre, og du kunde jo ikke lide din Stedmoder, da vi gik i Skole. Hvorfor stikker du ikke af? Jeg kunde let skaffe dig en smart Plads.“

„I de første Aar holdt jeg ikke rigtig af hende; men det gør jeg nu, Tante Grethe er altid god imod mig. Jeg er næsten hver Dag ovre hos Fru Jensen, du ved nok, hun er syg. Og ellers hjælper jeg Tante Grethe.“

„Ja, og du maa baade malke og trække med Køer; det skulde ikke være mig,“ sagde Ellen.

„Det er saamænd ikke saa slemt. Stedfar er jo saa tit borte, saa maa Tante Grethe og jeg hjælpes ad.“

Ellen saa et Øjeblik paa Hanne og rynkede sine Bryn. Hun følte, at den flittige Hanne ejede noget, hun selv manglede og ikke kunde købe for Penge.

„Og du holder dig godt, der er ingen, som kan se paa dine Hænder, at du maa malke.“ Ellen tog en af Hannes smaa fine Hænder; hun havde som saa ofte før en Følelse af, at Hanne trods al hendes egen Rigdom og Stads var den fineste af de to.

„Men nu vil vi ikke tale mere om dig, men om Sander. Hvad siger du til det, han vil lave nu? Om fjorten Dage skal det gaa løs, Hanne. Sander aabner den nye Sluse, og hele Kærholms Mose bliver ødelagt. Det har Claus Munk nu rigtig godt af, saa stiv og stædig som han er.“

„Det er Synd for alle de mange Blomster,“ svarede Hanne.

„De er nødt til at lede Vandet ind over Blomstermosen. Du ved jo, at Slusefolkene har faaet Ret til at ekspropriere det meste af Bredningen.“

„Kun hvis hele Sognet siger ja,“ indvendte Hanne.

„Du er maaske lige ved at holde med Munk?“ spurgte Ellen hurtigt. „Ja, ved du hvad, somme Tider ved jeg virkelig ikke, hvem jeg selv holder med, skønt Far er i Bestyrelsen for Fonden. Jeg ved bare, det bliver mægtigt spændende. Sander og Slusefolkene er saa sikre paa at vinde; men der er alligevel mange, som holder med Munk. Claus Munk har nu aldrig været let at faa Bugt med; der bliver Kamp, det kan du stole paa. Men en storsnudet Rad er han. Vil du tænke dig, han har ikke talt ordentlig med Jørgen endnu.“

„Har du talt med ham?“ spurgte Hanne ivrigt og saa op. Hun vidste, at hun rødmede, og bøjede sig til Siden og plukkede en Marguerite.

„Jeg har ikke set ham endnu; men jeg skal tale med ham om et Øjeblik. Jeg ved god Besked med Sagerne deroppe paa Gaarden, husk paa, jeg har jo Tante Karen. Det er ikke godt for stakkels Jørgen. Claus Munk betragtede ham som sin Søn og holdt meget af ham. Han skulde have haft Kærholm; men det kan der ikke være Tale om nu. Claus Munk er jo svært stolt af sin Slægt og sit Navn.“

„Hvad skal han saa nu? Fortæl endelig, Ellen, jeg ved ingenting,“ frittede Hanne og forsøgte at gøre Stemmen rolig.

„Han kom hjem for to Dage siden, han kom nu ikke lige fra Fængselet, han har først været paa en lille Rejse. Claus Munk var ikke selv nede at tage imod ham. Da Jørgen kom ind i Hallen, stod Claus Munk der. Jørgen løb hen og slog sine Arme om ham. Munk trykkede ham en eneste Gang ind til sig, saa skød han ham bort og vendte sig. Jeg ved det fra Tante Karen og Tjener Rasmussen.

Jørgen blev bleg og gik op paa sit Værelse. Rasmussen siger, at han havde Taarer i Øjnene.“

Hanne havde ogsaa Taarer i Øjnene; men det saa Ellen ikke.

„Jørgen siger bestemt, at han er uskyldig; men det er der ingen, som vil tro. Han ser kun sin Onkel ved Maaltiderne, og Claus Munk sørger altid for, at der er andre, som spiser med.“

„Hvorfor tror Claus Munk ikke Jørgen paa hans Ord?“ spurgte Hanne.

„Fordi det er umuligt, Hanne. Der blev gjort alt, hvad der kunde gøres den Gang, og naar Jørgen alligevel blev dømt, var det, fordi der slet ikke kunde være nogen Tvivl.“

Hanne løftede Hovedet med et Sæt, hun var ved at sige noget, men lod alligevel være.

„Han kom jo ogsaa næsten med en Tilstaaelse,“ tilføjede Ellen.

„Det blev han nok næsten pint til. Denne Politimester Jensen var en væmmelig Fyr. Jørgen var i Forhør i over ti Timer, han vidste vel næppe, hvad han sagde til sidst. Han tog da ogsaa alt tilbage og hævdede bestemt, at han var uskyldig,“ sagde Hanne ivrigt.

„Det er svært, som du ved god Besked,“ svarede Ellen og saa forskende paa hende. „Men glem ikke alle Beviserne, det var umuligt at komme udenom.“

„Ja, jeg tror nu ikke, Jørgen har gjort det. Han kunde maaske slaa en Mand, hvis han blev hidsig og vidste, at Manden bar sig lumpent ad; men stjæle – nej, det kunde Jørgen aldrig.“ Hanne vendte sig blussende af Iver om mod Ellen.

„Det er svært, hvor du tror paa Jørgen, min Pige. Jeg vilde ønske, at jeg kunde sige det samme.“ Ellen sukkede.

„Du siger det saa underligt,“ udbrød Hanne.

„Det er heller ikke underligt, det er nemlig meget muligt, at jeg skal giftes med ham.“

„Nu vil du vist narre mig, Ellen.“ Det gav et Sæt i Hanne. og der var Angst i hendes Stemme.

Ellen var optaget af en ung Mand, som kørte forbi i Bil, og lagde ikke Mærke til Ændringen i Hannes Stemme.

„Javist er det sandt, desværre havde jeg nær sagt. Jeg er paa Vej til Kærholm for at lade Jørgen fri til mig. Eller maaske bliver jeg nødt til selv at fri,“ lo Ellen.

„Fri! Vil du fri til Jørgen?“ udbrød Hanne.

„Se dog endelig ikke saa forskrækket ud,“ svarede Ellen stadig leende. „Hvorfor skulde vi Pigebørn ikke have Lov at fri? Jørgen og jeg har jo altid været gode Venner.“

„Javist, det ved jeg nok,“ svarede Hanne.

„Der var en Tid, da jeg var rigtig godt forelsket i ham; men den Gang var jeg jo ikke god nok til Claus Munk. Ganske vist har jeg lært at bevæge mig i de højere Kredse, jeg skulde nok klare mig, og Penge har jeg ogsaa nok af. Men naar det kommer til Stykket, er Munk en stolt Herre, og det er jo en gammel, fornem Adelsslægt. Nu efter Ulykken er det noget andet, nu tror jeg nok, Munk er henrykt, hvis jeg vil tage Jørgen. Claus Munk vil helst have Jørgen til at udvandre; men det vil Jørgen ikke, og som det gaar nu, kan det ikke blive ved. Mor og Tante Karen har talt med Munk, de er svært ivrige begge to.

Claus Munk vil give Jørgen Østergaard, den er ikke saa stor og fornem som Kærholm; men det er alligevel en dejlig Gaard. Der er en ret moderne Hovedbygning. Jeg tror, den er større end Kærholm, der er otte Gæsteværelser, en smuk, stor Skov og udmærket Jagt. Saa ligger den saa dejlig nær ved Byen, det er næsten det allerbedste. Jeg kunde godt tænke mig at bo der, jeg skulde nok faa det indrettet festligt.

En Herregaard er nu en Gang det bedste, man kan ønske sig, og der er god Lejlighed til at have Gæster og lave Selskab. Der er en morderlig flot Ridestald, jeg har Lyst til at holde Heste.“

„Tror du, Jørgen synes ligesom du?“ Det var, som om Hanne sank en Klump, da hun sagde det.

„Det er jo det, jeg ikke ved, min Snut. For tre Aar siden tror jeg, han var varm nok paa mig; men jeg aner ikke, hvordan han har det nu. Jeg ved for Resten ikke, om jeg vil selv. Mor og Tante Karen har maset saadan med mig, at jeg har været nødt til at tage op og se paa ham. Men jeg har jo flere Bid paa Krogen. Du har vel nok hørt de Historier, der gaar om Direktør Vinge og mig.“

„Jamen, jeg tror ikke et Ord af det,“ svarede Hanne ivrigt.

Ellen gav sig til at le. „Herregud, dit lille Nusseben, jo, det er saamænd sandt nok alt sammen. Mindst fire Gange har jeg været paa Weekend med Villy, og du kan tro, han er en dejlig Dreng. Sikke Gaver jeg fik, og Middag. Villy er morderlig smart, og Penge har han ogsaa, og han er vild efter mig. For fjorten Dage siden var vi i Svendborg i to Dage og Nætter ikke at forglemme.“

„Det havde jeg aldrig troet om dig,“ udbrød Hanne og saa op.

„Aah, din lille Jomfru Snerpe, se dog ikke saa forskrækket ud,“ svarede Ellen leende. „Saadan gaar det nu en Gang til i den Verden, hvor jeg lever. Jeg har kendt adskillige Mænd i min Tid, dejlige Drenge har de været, og jeg fortryder det ikke.“ Ellen rejste sig og strakte sin flotte, yppige Skikkelse, hendes Øjne straalede, og hun stod, som om hun vilde favne hele Verden.

„Jeg har nydt Livet, min Pige; men det kan saadan en lille Jomfru Snerpe vel ikke forstaa.“

„Nej, Ellen, saadan noget kan jeg ikke forstaa. Jeg kan ikke forstaa, at du kan holde af mere end een Mand.“ Hanne var blevet ganske rød af at høre, hvad Ellen havde fortalt.

„Du ved ikke, hvor vidunderlig saadan stjaalen Lykke er.

Du aner ikke, hvor tossede Mænd kan blive, naar de ikke har fanget én helt endnu. De vil give alt for at faa deres Vilje. Men Jørgen er vist alligevel anderledes.“

„Det tror jeg ogsaa, han er,“ svarede Hanne næsten trodsigt.

„Naturligvis forstaar jeg godt, at jeg en Gang maa gifte mig, og jeg tror, det kan blive hyggeligt at have sin egen Mand at pusle om. Jørgen er jo ikke egentlig køn og ikke nær saa flot som Villy, men han er tro og solid, det er jeg vis paa.“

„Du ved jo slet ikke, om Jørgen holder af dig.“ Hanne var ikke helt i Stand til at skjule, hvor forpint hun var.

„Jørgen maa være mere end henrykt, hvis jeg vil sige ja. Husk paa, han har mistet baade Ære og Navn. Han er jo en Forbryder, selv om han har udstaaet sin Straf. Hvis Onkel Claus vil have det, og jeg vil, bliver han nødt til at sige ja.“

„Du tror, han er skyldig, og alligevel vil du have ham,“ udbrød Hanne.

„Det tager jeg ikke saa højtideligt. At han kunde slaa den Aagerkarl for Panden, naar han pressede ham for Penge, siger jeg ikke noget til. At han huggede Vekslen var naturligvis værre; men hvad skulde han gøre? Saadan noget er ikke nær saa slemt, som Folk vil gøre det til. For et Aar siden var jeg i Paris med en ung Husarofficer. Han var Baron; men Penge havde han ikke. Vi levede for en falsk Check; jeg vidste naturligvis ikke rigtig Besked, men jeg havde mine Anelser, og det tyngede mig saamænd ikke synderligt.

Men andre vil naturligvis se helt anderledes paa Jørgen, især i den første Tid. Det bliver naturligvis ikke saa morsomt.“

„Men jeg er aldeles vis paa, at Jørgen er uskyldig,“ sagde Hanne. Hun havde rejst sig og stod over for Ellen.

„Sødeste Barn, som du dog taler, du skulde dog vel aldrig selv være skudt i Jørgen? Tror du virkelig paa ham?“ Ellen greb Hanne i Armen og saa forskende paa hende.

„Jeg er vis paa, han er uskyldig,“ svarede Hanne roligt, men alligevel med en Understrøm af Varme.

„Nej, lille Hanne, din gode Tro gør dig Ære, du vil helst tro godt om alle, det kender jeg; men Jørgen er skyldig, det er der ingen Tvivl om. Naa, men om nogle Aar bliver det vel glemt, og det er slet ikke saa tosset at blive Herregaardsfrue. En storartet Fyr er han; det ved vi begge to.“ Ellen sendte Hanne et hurtigt Blik; saa fortsatte hun i en let Tone: „Blot jeg vidste, hvad jeg skulde. Der er jo det med Villy, jeg holder virkelig meget af den lange Dreng. Bare du kunde give mig et godt Raad, Hanne.“

„Nej,“ svarede Hanne. Det lille Ord kom som et Raab i Nød.

„Saa kører jeg, Hanne, jeg ved ingen Ting, jeg tror, jeg lader Skæbnen raade.“ Ellen gav Hanne et flygtigt Kys paa Kinden, og et Øjeblik efter forsvandt hun i sin lille Sportsvogn.

Hanne stod og saa efter hende; hendes Bryst bølgede, og der var Taarer i hendes Øjne.

4

Jørgen Munk stod ved et aabent Vindue i det store Bibliotek. Udenfor var det ganske blikstille. Der var en egen skæbnesvanger Forventning i Luften, og noget af den samme Forudfølelse af Skæbne var der i Jørgens Sind.

Han var slank af Bygning. Hans Haar var blondt med et let rødligt Skær, det var svært og ganske let kruset, det havde til hans store Sorg været klippet kort i Fængselet, nu var det omtrent vokset ud igen. Hans Ansigt var magert og Trækkene skarpe, han havde Munkernes kraftige Næse, en stærk Hage og kønne graablaa Øjne. Han havde altid været temmelig tynd; men nu var han mager, og der var noget hærget over hans Ansigt.

Fængselet havde præget ham baade paa Legeme og Sjæl. Skuffelsen ved hans Hjemkomst havde gjort det bitre Drag om hans Mund skarpere. Niels Madsen og gamle Tjener Rasmussen var vist de eneste, som havde troet paa ham. Nu havde han tilkæmpet sig en vis Ro og prøvet at se Sagen fra sine Omgivelsers Standpunkt. Han vidste kun alt for godt, hvor overbevisende alt var lagt til Rette for at bevise hans Skyld. Det var vel næsten umuligt, at nogen kunde tro hans Ord. Det var en klog Hjerne, som havde lagt alle disse Indicier saa snildt til Rette og smedet en saa fast Kæde af Beviser mod ham.

Det, som gjorde ham mest ondt, var hans Onkels Holdning, for han holdt usigelig meget af Onkel Claus, og siden hans egen Far for fjorten Aar siden døde, havde Onkel Claus været ham i Faders Sted.

Det letteste vilde naturligvis være at udvandre, rejse til en anden Verdensdel, hvor ingen kendte hans Skæbne. Onkel Claus havde opfordret ham ivrigt hertil. Men det vilde han ikke; hvor umuligt det end saa ud, maatte han blive og kæmpe for at redde sin Ære.

Medens han stod og saa ud over Parken, kom der et blidt og drømmende Udtryk over ham. Kærholm var blevet hans Hjem, det var godt at gense Parken med de gamle Træer.

Døren gik op, og Claus Munk traadte ind. Jørgen følte atter Trang til at omfavne ham, han trængte saa stærkt til lidt Venlighed og Forstaaelse. Der var noget i den ældre Mands Blik, som fortalte Jørgen, at hans Onkel holdt af ham endnu. Alligevel bekæmpede han sin Trang; hans Onkel havde tydeligt ladet ham forstaa, at det gamle Forhold mellem dem var forbi.

Claus Munk følte noget af den samme Trang, og da han talte til Jørgen, var hans Stemme mild. „Naa, du er kommet, Jørgen,“ sagde han; „sæt dig ned, min Dreng, og lad os tale lidt sammen.“

Jørgen nikkede, og da hans Onkel havde sat sig paa en Stol ved Vinduet, tog han Plads over for ham.

„Jeg har ikke faaet talt rigtig med dig. Du maa ikke tro, det er, fordi jeg ikke holder af dig som før. Det er jo blot helt anderledes nu.“ Claus Munk saa Jørgen i Øjnene og gjorde en Pause. „Jeg tænkte, vi begge havde godt af at gaa og sunde os et Par Dage; men nu maa vi have talt alvorligt om din Fremtid. Du har haft det svært, min Dreng, det kan jeg se paa dig; men jeg har heller ikke haft det let. Jeg har været saa stolt af dig, Jørgen.“ Claus Munk standsede pludselig.

Jørgen var ved at give et Svar, men tav alligevel.

Claus Munk havde atter faaet Herredømme over sin Stemme og fortsatte: „Du ved, jeg har faaet Brev fra din Fætter Niels, han vil hellere end gerne tage imod dig og hjælpe dig i den første Tid. Florida skal jo være et dejligt Land. Din Far efterlod sig næsten intet, ved du nok; men jeg skal nok forstrække dig med Penge.“

„Jeg ved, du mener mig det godt, Onkel Claus, og jeg takker dig for dit Tilbud; men jeg vil helst ikke rejse bort. Men jeg forstaar godt, at jeg ikke kan blive her paa Kærholm.“

„Saadan maa du ikke tage det, Jørgen. Du ved, at du har været mig kær som min egen Søn. Du skulde have været min Efterfølger som Herre her paa Kærholm, nu er det umuligt. Kærholm er vor Slægts gamle, stolte Adelsborg, her kan du ikke bo nu.“

„Jeg forstaar dig godt, Onkel. Du vil sikkert ogsaa helst have mig til at give Afkald paa mit Navn, og jeg skal føje dig, hvis blot du vil give mig Frist endnu en lille Tid.“ Udtrykket i Jørgens Ansigt havde været mildt; men nu blev det haardt igen.

„Det vilde ikke være urimeligt, hvis du gjorde det. Du ved vor Slægt er gammel; det er sket mere end en Gang, at en af Slægtens Mænd har givet Afkald paa sit Navn og er forsvundet. Han er blevet slettet ud, Jørgen, hvor ondt det end har gjort.“

„Jeg maa bede om at beholde Navnet blot en Tid endnu, og jeg vil ikke gerne rejse for langt bort herfra,“ svarede Jørgen.

„Jeg forstaar dig ikke, Jørgen,“ sagde Claus Munk utaalmodigt. „Du har dog Ære i Livet og adeligt Blod i dine Aarer. Du maa kunne forstaa, hvad der er sket. Piner det dig ikke at gaa her, hvor alle Mennesker ved Besked?“

„Jo, Onkel, jeg kan slet ikke fortælle dig, hvor ondt det gør. Jeg har Gud ske Lov min Ære i Behold, jeg vil have mit gode Navn igen. Jeg ved godt, at du ikke vil tro mig; men jeg er uskyldig, Onkel Claus. Jeg har været Offer for en frygtelig Fejltagelse, derfor har det været dobbelt svært for mig. Jeg vil ikke give op, og jeg vil prøve paa at faa min Ret.“ Jørgen talte med en Inderlighed og Styrke, som ikke undlod at gøre Indtryk paa hans Onkel.

„Har du noget som helst at begrunde din Paastand med? Ved du noget Nyt? Er der nogen, du nærer Mistanke til?“ spurgte Claus Munk alvorlig.

„Jeg ved ikke noget Nyt, jeg ved ikke, hvem der har bragt mig i Ulykke; men jeg stoler ikke paa Isak Ballesen.“

„Hvor vilde jeg ønske, jeg kunde tro dig, Jørgen; men jeg kan ikke. Alt blev prøvet og undersøgt den Gang. Du har jo heller ikke den mindste Sigtelse at føre frem.“

„Nej,“ svarede Jørgen tonløst. „Jeg forstaar det ikke – men jeg vil gerne have Lov at forklare dig ...“

„Lad hellere være, Jørgen,“ afbrød Claus Munk strengt. „Det, du taler om, er umuligt. Alt blev undersøgt, og hæderlige Mænd erklærede dig skyldig. Jeg kan godt forstaa, at du hævder din Uskyldighed over for andre, jeg synes blot ikke, du skulde gøre det over for mig. Du har taget din Straf som en Mand og faaet de bedste Vidnesbyrd fra Fængselet. Jeg synes, det var mere værdigt, hvis du indrømmede Sandheden over for mig.“

„Jeg indrømmer aldrig, at jeg er skyldig i noget, jeg ikke har gjort,“ svarede Jørgen skarpt og løftede Hovedet. „Jeg er hidsig, det indrømmer jeg, og jeg kunde maaske slaa en ussel Fyr som Isak Ballesen, hvis han kom mig paa tværs, – men stjæle saadan et Papir fra ham kunde jeg aldrig. Tror du, jeg kunde bekvemme mig til at rode i den Slyngels Tøj? Og hvad skulde jeg have brugt alle de Penge til? Jeg har vel ikke været nogen Dydsdragon; men jeg har aldrig ødslet saadanne Summer væk.

Naar jeg har bedt dig om Penge, har jeg jo altid faaet dem, selv om det et Par Gange har været lidt mere, end det burde være.“

„Lad os ikke tale mere om det, det blev jo alt sammen bevist den Gang. Jeg ønsker ikke at drøfte den Sag mere.“ Claus Munk talte barsk. Han saa paa Jørgen, som havde rejst sig og stod over for ham. Hvor umuligt det end syntes, vilde han gerne tro ham paa hans Ord. Hald havde imidlertid givet ham et Vink samme Dag, og det vilde han følge.

Skulde Jørgen virkelig mod al Sandsynlighed have Ret, var det bedst, at Verden fik det Indtryk, at Onkelen havde forskudt ham. Claus Munk vilde ikke give efter for sine Følelser.

„Nu taler vi altsaa ikke mere om det; men vi maa have din Fremtid afgjort. Blive her paa Kærholm kan du ikke. Ingen af os kan udholde at leve sammen, som vi gør nu. Men jeg vil gøre, hvad jeg kan for dig. Jeg har bestemt, at jeg vil give dig Østergaard; det er en god Gaard, især naar du faar nogle Penge, saa du kan drive den bedre. Gamle Madsen har ikke kunnet, magte den i de sidste Aar.

Der staar ret store Laan i Gaarden; men jeg ved en Udvej til at faa Penge. Gift dig med Ellen Højgaard. Hun er lidt for moderne for min Smag, men hun er jo en flot Pige, og hun har Masser af Penge. Ellen er fordomsfri, hun vil nok kunne se bort fra det, der er sket. Du har jo sværmet for hende før, den Gang syntes jeg ikke, det var et passende Parti for dig. Nu er det anderledes, – nu synes jeg, det var storartet, hvis du kunde faa hende. Ellen er klog, du kan ikke let faa en bedre til at hjælpe dig i den første Tid, og naar en Del Aar er gaaet, bliver din Ulykke vel glemt af de fleste.“

„Østergaard er en dejlig Gaard, Onkel, det er en stor Gave, og jeg er dig meget taknemlig; men er det en Betingelse, at jeg skal gifte mig med Ellen Højgaard?“

„Det er i alt Fald mit Ønske, Jørgen. Jeg tror, I var forelskede i hinanden, før hun rejste til København.“ Claus Munk saa lidt forbavset paa sin Brodersøn. Han havde troet, at Jørgen vilde gribe Ideen med Glæde. „Vi har virkelig gjort et stort Arbejde for at jævne Vejen for dig. Tante Karen har været ivrig for at hjælpe dig. Hun mener bestemt, at Ellen vil se bort fra din Ulykke.“

„Jeg kan rigtig godt lide Ellen, og hun syntes maaske ogsaa om mig den Gang. Men det er saa længe siden, og jeg tror ikke, det var rigtig Alvor hverken for hende eller mig,“ sagde Jørgen.

„Hun kommer her i alt Fald i Dag, og jeg tror, hun venter, at Sagen skal afgøres –. Du ved nu, hvad jeg mener, Jørgen, og jeg beder dig om at rette dig efter mit Ønske. Det vil være en stor Glæde for mig, at du faar dine Forhold ordnet. Og jeg har Bekymringer nok, i over tre Hundrede Aar har vi Folk paa Kærholm været Forsyn og Beskyttere for Egnen her.

Nu faar jeg Lønnen for det, Mosestriden er blevet langt haardere, medens du har været borte. Mange af Folkene har rejst sig imod mig, og jeg har maattet føre Proces. Jeg ved, at jeg har Ret, og alligevel prøver de at faa Magt over mig og ødelægge min Mose.“

„Jeg haaber ikke, de faar Held til det, Onkel Claus,“ sagde Jørgen varmt. Han vidste, hvor dyrebar Mosen var for hans Onkel.

„Det er Julius Sander, som har faaet Befolkningen til at rejse sig imod mig. Han og jeg har staaet i den skarpeste Strid i mange Aar, nu kommer Afgørelsen, og jeg ved, jeg har Ret; men Sander er en farlig Modstander. Men du skal ikke bekymre dig om alt dette, du har nok i dit eget. Jeg har bekæmpet mine Følelser, fordi jeg mente, det var bedst for os begge; men jeg holder stadig af dig, Jørgen, det skal du vide.“ Claus Munk sluttede pludselig Jørgen i sine Arme.

„Tak, Onkel Claus – Tak, fordi du sagde mig det,“ udbrød Jørgen og vendte sig halvt om for at skjule, at han havde Taarer i Øjnene.

„Naa, nu hører jeg Ellens Stemme. Se nu at faa det ordnet, min Dreng. Naar det kommer til Stykket, er Ellen et storartet Pigebarn, og jeg tror netop, du er den Mand, hun trænger til.“

„Men hvis det nu alligevel ikke bliver til noget?“ spurgte Jørgen og saa spændt paa Onkelen.

„Ellen har ganske vist ikke bundet sig paa Forhaand; men hun har lovet at tale med dig. Jeg tror nu ikke, hun siger nej; men hvis hun alligevel gør det, staar jeg ved mit Ord med Hensyn til Østergaard. Jeg kan ikke give dig Kontanter, jeg er ganske vist en rig Mand; men jeg har ikke Lov at tage Pengene fra Godset her, naar du ikke længere er Stamherre. Østergaard tilhørte min Mor, den har jeg Ret til at give dig. Det er en god Gaard, og du er jo en dygtig Landmand, du skal nok klare dig.“ Claus Munk klappede Jørgen paa Skulderen og gik.

Jørgen saa efter ham med et Suk. Hans Onkel var en Herskernatur, vel ogsaa lidt af en Despot, det faldt ham slet ikke ind, at Jørgen skulde sige nej.

5

Ellen Højgaard og Jørgen sad hyggeligt over for hinanden i en lille Dagligstue, som vendte ud til Gaarden og de store Linde. Det havde været Fru Agnetes Stue, og de fornemme, gamle Møbler derinde var fra en svunden Tid. De havde siddet og talt lidt; men Stemningen havde været lidt trykket. Ellen havde været forceret lystig; men Jørgen var alvorlig, og de kunde ikke komme i Gang.

Nu kom Ellens Tante Karen, Husbestyrerinden paa Gaarden, ind til dem. Fru Vinge var en statelig Dame, lidt over fyrretyve Aar. Hun saa godt ud og var en dygtig og overmaade klog Dame. I de ti Aar, hun havde været paa Kærholm, havde hun kun haft eet eneste Maal: for enhver Pris at vinde Claus Munk. Hun havde ikke naaet Maalet endnu; men hun havde ikke givet op. Hun havde faaet stor Indflydelse paa Claus Munk, hun styrede Huset med Myndighed og var i mange Henseender Herskerinde paa Slottet.

Hun holdt paa en Maade af Jørgen; men hendes egne Interesser kom først, og det passede hende godt at faa Jørgen gift og bort fra Kærholm. Hun havde været meget virksom for at faa dette Parti i Stand og optraadte saa klogt, at Claus Munk troede, hun gjorde det udelukkende for Jørgens Skyld.

„Tak for Vinen og de dejlige Kager, Tante Karen. Vil du ikke sidde ned hos os og have et lille Glas med?“ sagde Ellen.

„Jeg har ikke Tid, lille Ellen, jeg maa desværre ned i Køkkenet, den ene af Pigerne har fri. Hils din Mor og sig Tak for alle de fine Hindbær. Jeg ved ikke, hvad der er i Vejen med vore i Aar. Nu maa jeg af Sted; jeg ser dig nok, inden du kører, Ellen.“ Fru Vinge forsvandt med et betydningsfuldt Blik paa Ellen.

Jørgen bød Ellen en Cigaret og tændte for hende. Det var svært for ham at genfinde den gamle kammeratlige og sorgløse Tone. Fængselet havde forandret ham meget; han var blevet saarbar. Ellen troede vist ikke paa ham, hendes Mor gjorde det i hvert Fald ikke, det vidste han.

Han var blevet overrasket ved at se Ellen; hun var blevet kønnere i de Aar, han havde været borte. Hendes Væsen var blevet afslebet, hun var en flot Pige, og hun forstod at føre sig. Der var ingen Tvivl om, at hun vilde blive en flot Herregaardsfrue. Hun havde forandret sig meget; men hun havde stadig det Glimt i Øjet, som havde givet hende Charme. Det udfordrende og æggende hos hende var blevet yderligere udviklet, og alligevel var der noget hos hende, som mindede om, at hun havde bevaret sit gode Sind. Jørgen havde virkelig en Gang været forelsket i hende eller i alt Fald troet at være det, det var dog aldrig blevet til andet end godt Kammeratskab mellem dem.

Ellen gav sig pludselig til at le. „Naa, lille Jørgen, nu maa vi vist til det,“ sagde hun muntert. Saa tav hun og saa prøvende paa Jørgen. Ulykken havde præget ham mere, end hun havde troet, han var blevet langt mere alvorlig end før.

Jørgen saa ogsaa paa hende og smilte; men han sagde intet, han kunde ikke faa begyndt.

„Ja, det nytter ikke, du sidder og spekulerer, du maa have begyndt, Jørgen.