Irene Pedersen

Asfalten brænder

Lindhardt og Ringhof

Jeg gik op ad trappen til huset. Facaden ud mod Jagtvej var fuld af graffiti. Der var tykke plader for vinduerne. Finerplader. Over døren hang der et stort hvidt banner.

»Ungeren overgiver sig aldrig,« havde en eller anden skrevet på det med sort maling.

Jeg havde været der før. Gik til koncerter, blandede mig med de andre og lod, som om jeg hørte til. Drak deres øl og spiste deres økologiske mad. Ikke fordi jeg kunne lide maden, men fordi hun stod i baren. Naja med det knaldsorte hår og ringe i næse, ører og læber. Hendes hud var hvid. Kridhvid. Som om hun aldrig gik udenfor.

Jeg vidste, hvad hun hed, for jeg havde hørt en af de andre kalde på hende.

»Naja! Er der ikke mere couscous?«

Naja

Hendes hår var vildt og strittede, som om hun lige havde rejst sig fra sengen. Hun rørte tit ved det. Hev i det for at få det til at stritte endnu mere. Hun var altid i sort. Sorte bukser, sort bluse og brede sorte læderbælter med store metalspænder. Store beskidte støvler. Også sorte, selvfølgelig.

Jeg følte mig almindelig ved siden af hende. Skrigende almindelig. Kedelig og ud over enhver grænse almindelig. Ikke at det betød noget, for hun så mig slet ikke. Tog bare mod min bestilling, vendte sig og øste mad op fra den store gryde, satte tallerkenen på disken med et hårdt smæld og lagde et stykke brød ved siden af. Brødet var det bedste. Det var varmt og nybagt og fik mig til at tænkte på sommerferierne hos mormor i Dollerup Bakker.

Jeg lagde penge på bordet, og hun tog dem som sædvanligt uden at kigge på mig og gik videre til den næste. Hun var væk. Jeg var væk. Eksisterede slet ikke.

Hvorfor så hun ikke på mig? Hvad var det, der gjorde, at jeg var usynlig? Var det tøjet? Se mig, havde jeg lyst til at sige, men gjorde det ikke. Selvfølgelig ikke.

Jeg hørte ikke til. Jeg var kun på besøg. Det var sådan, det var.

Hun derimod var en af dem. Hun boede der. Sov sikkert på en madras på gulvet i et af værelserne. Hun kendte alle, og alle kendte hende.

»Naja,« råbte de. »Er der mere couscous?«

Hun svarede eller gav dem fingeren, alt efter hvad humør hun var i. Scorede cigaretter fra fyrene og fik dem til at tænde dem for hende, mens hun sagde noget, der fik dem til at grine. Var hun kæreste med en af dem? Var hun kæreste med ham, de kaldte Micha?

»Hvad skal jeg med den!«

Hun skubbede min tyver hen over disken. Den stødte mod min hånd. Jeg stirrede på den, kunne ikke se noget forkert ved den. Den var blank og så ny ud.

Jeg kiggede op på den håndskrevne menu på tavlen.

»Couscous m. salat...............20 kr.«

Prisen var den samme, som den plejede at være.

»Hallooooo,« sagde hun.

Hendes stemme var irriteret nu.

»Er du døv eller hvad? Det er en fucking islandsk mønt, du har lagt!«

Nu kunne jeg godt se det. Mønten var anderledes. Den havde en fisk på den ene side, og under den stod der 100 kr. Ellers lignede den fuldstændig en dansk tyver.

»Undskyld,« sagde jeg.

Jeg turde ikke møde hendes blik.

»Har du ikke flere penge?« spurgte hun, og nu var stemmen venlig.

Jeg så lige ind i de blå øjne med de knaldsorte vipper. Rystede på hovedet, selvom jeg havde hundrede kroner i lommen.

»Det er okay,« sagde hun. »Du kan betale mig en anden gang.«

Hun smilede, og jeg smilede tilbage. Smilede indtil mine kæber gjorde ondt.

»Tak,« mumlede jeg.

»Anytime,« svarede hun og var allerede videre og tog imod næste bestilling. Havde glemt mig og min islandske tyver, som slet ikke var en tyver, men 100 islandske kroner.

Var 100 islandske kroner det samme som tyve danske?

Jeg anede det ikke, og jeg var også ligeglad. Jeg havde snakket med Naja. Naja med det sorte hår. Hun havde smilet til mig. Hun havde foræret mig maden og sagt, at jeg kunne betale en anden gang. Hun vidste, at jeg kom i huset.

Det er aften. Helikopterne cirkler et sted oppe over mit hoved. Lyden er øredøvende. Den udraderer alt inde i mit hoved. Den fortæller, at det er her, det sker. Lige her. Lige nu.

Ungeren var blevet ryddet om morgenen. Det hele var overstået, da jeg vågnede. Programværten på 105,2 var fuldstændig overgearet i stemmen.

»Rydningen af Ungdomshuset er en krigserklæring mod en hel ungdomskultur. Den er sat i værk af gamle forbenede politikere, som ikke kan tåle, at nogen er anderledes ...«

Jeg troede først, det var en joke, men lige så snart jeg kom ned på gaden, kunne jeg mærke, at noget var anderledes. Først vidste jeg ikke, hvad det var, men så gik det op for mig, at det var stilheden. Det var en underlig uvirkelig stilhed. Alle gaderne var spærret af omkring ungdomshuset. Ingen kunne komme ind, og ingen kunne komme ud. Ingen busser, ingen biler, ingen cykler. Jeg kunne ikke rigtigt overskue, hvordan jeg skulle komme i skole, og det var også lige meget, jeg ventede. Jeg anede ikke, om der var noget at vente på, men det lå ligesom i luften. Noget måtte der ske. De autonome ville ikke finde sig i at blive smidt ud af huset. Om lidt ville de komme, og politiet ville ikke kunne gøre en skid. De ville tage huset igen. Selvfølgelig ville de det, så jeg ventede. Det gjorde alle de andre rundt om mig også.

»De kom ved 7-tiden,« sagde blomsterhandleren. »De firede dem ned på taget med helikoptere. Det gik hurtigt. Højst en time, så var huset tømt.

»Hvad med dem i huset?«

»De blev kørt væk af politiet.«

Jeg tænkte på Naja. Blev Naja også kørt væk?

Lidt efter var der nogen, der begyndte at kaste med sten mod politiet.

Blomsterhandleren gik indenfor, men jeg blev stående. Mere skete der ikke.

Det er først nu, der sker noget. Rigtigt. Klokken er halv syv om aftenen, og jeg står midt på Nørrebrogade. Der er masser af folk omkring mig. Og blå politibiler. Masser af blå politibiler og masser af politi med skjolde og hjelme. Folk råber ad dem og giver dem fingeren. Jeg holder min kæft. Går fremad, når de andre går fremad, stopper, når de stopper. Løber, når de løber. Hjælper med at trække nogle containere ud fra en gård. En eller anden smider et par cykler ovenpå, en anden sætter ild til det hele.

På et tidspunkt råber politiet noget i en megafon, men ingen kan høre, hvad de råber, og de fleste er også ligeglade. De har taget Ungeren, og det skal hævnes. Folk bliver, hvor de er. »Nørrebro er vores!« råber en.

»Ungeren overgir’ sig aldrig!«

Råbet bliver gentaget, og sten og flasker hagler ned over politiet, alligevel går de frem mod os i kæde, og selvom de er få, og vi er mange, bliver vi, på en eller anden måde, presset tilbage mod søerne. I begyndelsen går det ikke rigtigt op for nogen, hvad der er ved at ske, men pludselig er det åbenbart for alle. Vi er ved at blive afskåret. Politiet er ikke bare bag os. De er foran os. I sidegaderne.

»Det er en knibtang!« råber en stemme.

Sammen med nogle andre løber jeg ned mod Kastelvej ved kirkegården, men drejer af, da jeg ser en politikæde længere fremme. I Stengade står to biler i flammer. Jeg kan ikke se, hvad det er for biler, men det er også lige meget. De kommer aldrig til at køre igen. Flammerne når helt op til 2. sal. Jeg kan mærke varmen på huden. Og lugten. En stram hård lugt. Ubehagelig. Tung.

Jeg løber videre. Gaderne er sorte sorte. Gadebelysningen er gået. Det er fuldstændigt som at stå på marken derhjemme. Kulsort. Jeg kan ikke se, hvem der kommer imod mig, eller hvem der løber forbi.

Det hele er underligt uvirkeligt.

Vil jeg nogensinde kunne fortælle nogen om det her? Vil nogen forstå det?

Jeg stopper. Jeg kan mærke, at om lidt eksploderer det hele.

På en eller anden måde kommer jeg tilbage til Nørrebrogade, og på en eller anden måde kommer jeg igennem den tætpakkede menneskemasse. Jeg vil hjem, og det skal være nu. Jeg løber ned ad en sidegade. Jeg aner ikke, hvad den hedder, selvom jeg har boet på Nørrebro i et halvt år. Ved bare, at den er lang og smal og mørk, og at den er fri for politi. Jeg løber, som jeg aldrig har løbet før, og jeg er ikke den eneste. Der er andre omkring mig. Ingen siger noget. Ingen har vejr til det. Vi løber bare.

Jeg åbnede en øl og zappede utålmodigt rundt på stationerne. Selvom der var gået en halv time, siden jeg kom hjem, bankede adrenalinen stadig i min krop. På Tv2 var en journalist midt i et interview med Ritt Bjerregaard.

»Med denne opførsel lukker de unge for muligheden for dialog. Man kan ikke begynde at kaste med sten og sætte ild til containere, bare fordi man ikke får sin vilje. Vi har tilbudt en lang række alternativer, men alt er blevet afvist.«

Jeg fik en næsten ubetvingelig lyst til at sende en fod gennem fjernsynet. Hun var så skideirriterende at høre på. Måden hun talte på. Stemmen og det falske smil. Hun havde garanteret aldrig været i ungdomshuset. Hun anede ikke, hvad der foregik derinde.

Jeg slog lyden fra. Fjernsynet viste en oversigt over de forskellige steder, hvor det brændte. Nørrebrogade. Stengade. Prinsessegade. I det fjerne nærmede lyden af sirener sig. Det var brandbilerne, der var på vej. Da jeg var barn, løb jeg altid efter brandbiler. Jeg vidste ikke hvorfor. Jeg vidste bare, at jeg måtte derhen. Alt andet var utænkeligt.

Nu kunne jeg mærke den samme lyst.

Selvom vinduerne var lukket, trængte lugten af brændende gummi og polstring ind gennem sprækkerne, og et eller andet sved i mine øjne.

Var det tåregas? Skulle jeg gøre noget?

Min mobil ringede, men jeg kunne se, at det var far, og lod være med at tage den. Han kunne altid høre på min stemme, når der var noget galt. Det havde han altid kunnet.

Derfor havde vi næsten ikke talt sammen, siden jeg flyttede til København.

Jeg hørte et brag fra gården og løb ud og kiggede ud ad køkkenvinduet. Først kunne jeg bare se en masse skikkelser omkring containerne, men så gik det op for mig, hvad der foregik, og jeg åbnede vinduet. Nu kunne jeg høre stemmer.

En af dem var Clausens, beboerformanden.

»Skrub ud herfra, I har ingenting at gøre her!« råbte han.

En eller anden råbte noget tilbage, der lød som fascist.

Annettes skærebrænderstemme svarede igen. Hun råbte, at de var en flok forkælede møgunger, og at de skulle skrubbe hjem til Østerbro eller Hellerup, eller hvor de kom fra, for Nørrebro var det sgu ikke.

»Vi sætter ikke ild til vores biler her – eller containere – det har vi sgu ikke råd til!« råbte hun rasende.

»Vi har ikke noget hjem mere, for helvede! Fatter du det ikke? Ungeren var vores hjem!« råbte en stemme tilbage.

Jeg genkendte den med det samme. Ville genkende den alle vegne.

Andre råbte noget, jeg ikke kunne høre. Nogle trak af sted med containerne. Beboerne løb efter og stoppede dem. Et eller andet knustes mod jorden. Der kom flere beboere til. De andre holdt fast i containerne og nægtede at flytte sig.

»Enten forlader I gården nu eller også ...«

Clausens stemme overdøvedes af larmen fra helikopteren, der havde taget stilling over vores gård. Det så ud, som om de sloges dernede. En råbte, at der var blevet ringet efter politiet. En anden råbte »perverse svin«. Endnu en flaske knustes mod jorden. Alt var kaos. En skikkelse løb hen mod porten. Det var en dreng. Nøgen bortset fra underbukserne. En pige skreg et eller andet, men blev overdøvet af Clausens vrede stemme.

Mit hjerte bankede hårdt.

Et eller andet sted dernede, midt i klumpen af beboere, som jeg i dette øjeblik hadede så meget, at jeg havde lyst til at slå dem ihjel, var Naja.

Klumpen spyttede endnu en hvid, tynd skikkelse fra sig. Det kunne have været mig, bortset fra at jeg ikke var tynd.

Hvorfor tog de hans tøj? Hvorfor ydmygede de ham?

Jeg ville ikke se på det, men kunne ikke lade være.

Endelig lykkedes det for en af de autonome at slå sig fri. Det var en pige. Hun løb, men havde ingen steder at løbe hen. Den eneste udgang var spærret. Beboerne vidste det og lod hende løbe. Et par stykker satte efter hende, men uden overbevisning. De vidste, at de kunne fange hende, når de ville. Lige nede foran mine vinduer stoppede hun og kiggede op mod helikopteren, der svævede over gården som en stor larmende fugl. Hun skreg et eller andet, men helikopteren overdøvede hendes stemme. Jeg kunne ikke høre, hvad hun råbte, men jeg kunne se hende helt tydeligt.

Jeg råbte hendes navn, og på en eller anden måde hørte hun mig, for hun kiggede lige op på mig.

Genkendte hun mig?

Kunne hun huske, at jeg var ham, der kunne vente med at betale til en anden dag?

Jeg aner det ikke, men da beboerne kom nærmere, åbnede hun døren til køkkentrappen. Jeg lagde hovedet mod døren og lyttede til trinene, der kom nærmere og nærmere. Da de stoppede uden for døren, rakte jeg hånden frem og åbnede den.

Naja var fuldstændig overgearet, da hun kom indenfor, snakkede om, at de kom, og at hun måtte væk. Hun trak vejret i stød og turde ikke gå hen til vinduet af angst for, at de skulle se hende, mens hun med had i stemmen hviskede, at hun fandeme nok skulle, nok skulle ...

Vi blev siddende på gulvet i nogle minutter og lyttede. Jeg havde lyst til at rejse mig og kigge ud af vinduet, men hun fik mig til at lade være.

»Skal jeg ikke slukke lyset?« hviskede jeg.

Hun rystede på hovedet, men nikkede så hurtigt.

Vi kunne begge mærke en kold vind komme ind gennem sprækkerne under døren.

En eller anden havde åbnet døren nede i gården.

Jeg rejste mig og slukkede al lyset i lejligheden, og så satte jeg mig over for hende i mørket og ventede.

Trinene var tunge og langsomme. Det måtte være en af mændene. Jeg kunne høre, at han gik helt op og tog i døren ind til tørreloftet for at tjekke, at den var låst. Først da han var nede igen, og der blev stille, begyndte hun at trække vejret normalt.

»Har du en smøg?« spurgte hun.

Jeg nikkede og rakte hende en.

»Har du noget at tænde med?«

Hendes øjne var store og vidt opspærrede.

Jeg rakte hende min engangslighter, og hun prøvede at tænde cigaretten.

Det lykkedes først i tredje forsøg.

Hendes hænder rystede.

»Svin,« mumlede hun. »Perverse svin!«

Jeg spurgte ikke, hvem hun mente.

»Så du, hvad de gjorde! ... De tog ... de ...«

Hendes stemme knækkede. Tårer begyndte at løbe ned ad kinderne. Hun tørrede dem vredt væk med hånden, som små børn gør, når de græder uden at ville det.

Jeg anede ikke, hvad jeg skulle sige, så i stedet for de ord, jeg ikke kunne finde, hentede jeg en flaske vodka.

Hun skruede låget af og tog en slurk af flasken.

Da hun igen kunne trække vejret, hviskede hun indædt.

»Jeg brænder den her lortebygning ned om ørene på dem. Så kan de stå der og græde over deres computere og deres stereo og fladskærme og alt det andet lort!«

Hun vrængede det ud og tog endnu en slurk af vodkaen.

Alt deres lort.

Jeg prøvede at joke og sagde, at jeg jo også boede her. Jeg jokede, fordi det, jeg så i hendes øjne, gjorde mig bange.

Hun rakte flasken til mig, og jeg tog en slurk. Det brændte hele vejen ned, og det varede lidt, inden jeg igen kunne trække vejret. Hun grinede og tog flasken fra mig. Drak indtil hun begyndte at hikke. Så skulle jeg drikke.

Jeg rystede på hovedet.

Hun grinede og tvang mig, og sådan blev vi ved. Vi blev siddende i mørket på gulvet, og hun fortalte om første gang, hun var i Ungdomshuset. Til en punkkoncert. Hun var 13, og hun hadede sin mor, og i Huset fandt hun alt det, hun savnede. Venner. Kærlighed. Sammenhold. Hun mødte Micha og Niklas og Stoffer og Abelone. »Mine venner indtil døden,« sagde hun højtideligt og fnisede, og vi skålede for hendes venner og for Ungeren, som vi ville erobre tilbage i morgen.

Jeg fortalte ingenting, men hun spurgte heller ikke.

Til sidst kunne vi ikke drikke mere.

»Nu skal vi sove!« sagde hun.

Vi gik gennem den mørke lejligheden, og jeg smed mig på sengen. Det hele kørte rundt. Sengen, mig, tankerne. Hun smed sig ved siden af.

»Hvor er du sød,« mumlede hun og puttede sig ind til mig.

Jeg trak maven ind, for at vores kroppe ikke skulle røre hinanden, men det var umuligt. Jeg kunne mærke hendes mave, hendes lår og hendes bryster. Jeg kunne mærke de små hårde brystvorter gennem hendes T-shirt. Lige så snart de strejfede mig, fik jeg rejsning.

»Jeg kan godt lide dig,« hviskede hun ind i mit øre, »men jeg vil ikke bolle. Jeg har en kæreste.«

Jeg mumlede noget om, at jeg skulle tisse og væltede ud på toilettet. Det var selvfølgelig løgn. Det var noget helt andet, jeg skulle.

Det tog to sekunder.

Da jeg kom ind igen, lagde jeg mig på sofaen i stuen og gloede op i loftet. Selvom jeg var dødtræt, kunne jeg ikke sove. Fantasierne kørte stadig i hovedet, og jeg kunne høre hende rode rundt inde i sengen.

Pludselig stod hun i døråbningen.

»Kan vi ikke bare ligge ved siden af hinanden?« sagde hun.

Jeg svarede ikke. Stolede ikke på min stemme.

»Please ...«

Hendes stemme var bedende.

Jeg gjorde plads til hende på sofaen.

Lidt efter prøvede jeg at kysse hende, men hun vendte hovedet væk. I stedet tog hendes hånd fat om min pik.

Jeg stivnede.

»Du skal ikke gøre noget,« hviskede hun.

Hun bevægede hånden. Jeg kunne lugte hendes hår; en svag blomsterduft blandet med duften af brændt gummi. Hendes hånd gled ned om nosserne og klemte blidt, og mit hjerte begyndte at hamre. Jeg havde ingen kontrol over noget som helst. Det bankede i pikken, og det gjorde ondt, da jeg eksploderede i hånden på hende, men jeg var ligeglad.

Jeg var sammen med Naja.

Naja med det sorte hår og de sorte læber.

Alt andet var ligegyldigt.

Dagen føltes uendelig lang og ikke til at komme igennem. Det var rent tidsspilde at gå på produktionsskole, men pengene var gode. Man skulle bare møde op til tiden, lade som om man hørte efter og være social. Det vil sige, at man skulle lade være med at smide med møblerne. Gjorde man det, så lod lærerne én være i fred.

De havde nok at gøre med de andre. Dem, der aldrig kom til tiden, hvis de overhovedet kom, eller som var fulde og skæve, når de kom. Som langede ud efter dem eller smed med stolene, når de ikke fattede, hvad der foregik. Dem, hvis sociale færdigheder bestod i at sige ‘Flyt dig!’, så de kunne komme forrest i køen i kantinen.

Jeg var nem.

»Bare alle var som dig, Lau,« sukkede Susi, vores lærer.

Hun var træt.

»Det er bare så meget op ad bakke,« hørte jeg, hun sagde på gruppemødet, en dag de ikke havde lukket døren helt til.

Vi var op ad bakke.

Nej, ikke vi. Ikke mig.

Jeg var nem.

Det var de andre, der var op ad bakke.

»Hvor er du henne, Lau?« sagde Susi.

Hun havde tydeligvis spurgt mig om noget, og nu forventede hun svar.

Jeg anede ikke, hvad hun havde spurgt om.

»Yeah, mand, hvor er du henne, Lau?« gentog Mohamed.

»Jeg spurgte, hvordan det er at bo midt i det hele,« sagde hun.

»Midt i hvad for noget?« svarede jeg.

»Gadekampe og demonstrationer. Du bor jo på Nørrebro, ikke,«

Jeg nikkede.

»Har du været i Ungdomshuset?«

»Lau? Gu’ har han da ej,« råbte Mohamed.

Jeg ved ikke hvorfor, men jeg rystede på hovedet og løj.

Nej, jeg havde ikke været i Ungdomshuset.

»Nå ...«

Susi lød skuffet.

»Har I andre?«

Der var en vis opgiven i hendes stemme.

»Vi kommer sgu’ da ikke sådan et fucking tabersted!« råbte Faisal.

»Kællingerne er radmagre og fucking grimme,« sagde Naser.

De andre grinede højt. Også pigerne.

»Der kan man jo ikke få fisse,« grinede Faisal.

»Fisse, fisse, fisse!«

De råbte i kor. De vidste, hvad der skulle til for at hyle Susi ud af den. Ikke fordi de ikke kunne lide Susi. Vi kunne alle sammen lide Susi. Susi var skidesød. Problemet var bare, at hun ikke kunne lade være med at opføre sig, som om hun var ens mor.

Hun opgav at få dem til at tie stille, og vi fik pause.

Efter pausen var vi skrumpet ind til femten. Fire var skredet hjem. Vi andre satte os og prøvede at holde os vågne. Susi lod som ingenting og talte om rydningen af Ungdomshuset og om Faderkirkens fundamentalistiske holdninger til bøsser og autonome.

Det vækkede Faisal.

»Jeg hader bøsser,« mumlede han.

Jeg hader produktionsskoler, tænkte jeg.

Susi ignorerede ham og gav os nogle tekster, der beskrev forløbet omkring salget af Ungdomshuset til Faderkirken.

»Kommunen har et ansvar for, at unge har et sted at udfolde sig,« sagde hun og kiggede ud over forsamlingen. »Det er vigtigt, at der også er plads til dem, der er anderledes,«

»Ja, bare de ikke er muslimer,« mumlede Aicha.

Drengene grinede.

Aicha grinede ikke. Hun havde ingen humoristisk sans.

»Måske skulle vi også brænde nogle biler af,« sagde hun og så udfordrende på Susi.

»Tror du så, de laver om på 24-årsreglen?«

No fucking way, tænkte jeg og så for 37. gang på uret.

Jeg havde sagt til Naja, at hun bare kunne blive, og lod, som om jeg ikke kunne huske noget som helst fra natten.

Det gjorde hun også.

Hun plejede ikke at drikke så meget, sagde hun.

Det gjorde jeg heller ikke, sagde jeg.

Det eneste, jeg havde haft lyst til, da jeg vågnede, var at blive hjemme. Jeg var panisk ved tanken om, at hun var væk, når jeg kom tilbage, men hvis jeg forsømte mere, røg jeg ud.

Hvad skal jeg gøre, hvis hun er væk? tænkte jeg.

Dø?

I baggrunden fortsatte diskussionen. Jeg kunne ikke være mere ligeglad. Jeg kendte Susis meninger, og jeg kendte de andres, og jeg havde ingen lyst til at blande mig. De aner ikke, hvor godt de har det, tænkte jeg. De aner ikke, at verden kan falde fra hinanden når som helst. Jeg havde heller ikke vidst det. Ikke før mor fik diagnosen. Ikke før hendes hår faldt af. Ikke før hun blev lille og tynd, og hendes øjne mistede gnisten.

Så vidste jeg, hvordan det var, og hvad der betød noget.

Jeg løb det sidste stykke op til døren, mens jeg bad til alle de guder, jeg kendte, om at hun ... please, please, please ... var der endnu.

Det var hun. Hun sad i sofaen sammen med ham, der hed Micha. Det gjorde ondt, for jeg kunne se, at hun var hans, men det var bedre, at hun var der, end at hun ikke var der, selvom hans hånd lå på hendes lår.

Der sad tre andre på gulvet foran fjernsynet. Den ene var en pige med kort rødt hår. Hun så sød ud, lignede en af pigerne, jeg gik i klasse med i Jylland, bortset fra tøjet. De andre var to fyre. Den ene havde en sort hanekam, der stod lige op i vejret. Han var vind og skæv. Øjnene var glasagtige, og han havde tydeligvis svært ved at fokusere på det, der foregik på skærmen. Den anden var skaldet og havde piercinger i øjenbrynene, og så var han lang. Lange arme. Lange ben. Alles øjne rettede sig mod mig, da jeg trådte indenfor, de kiggede på mig, som om de undrede sig over, hvem jeg var, og hvad jeg lavede i lejligheden.

»Det er Lau,« sagde Naja.

Jeg blev tjekket ud og fandt nåde for deres blikke.

»Det er Micha og Abelone og Stoffer og Niklas,« sagde Naja. »De har ingen steder at være nu ... ligesom mig.«

Naja havde fortalt mig om dem. »Mine venner indtil døden,« havde hun kaldt dem.

Nu var de her.

Hvad mente hun med, at de ikke havde nogen steder at være?

Jeg vidste selvfølgelig godt, at hun mente, at de ikke kunne være i Ungdomshuset, men hvad betød det? Betød det, at de skulle bo her? Alle sammen?

Det var først nu, at jeg opdagede plastikposerne og soveposerne ude i gangen.

Jeg vidste ikke rigtigt, hvad jeg syntes om det.

Jeg ville selvfølgelig godt have, at Naja blev, men de andre og Micha ...

»Jeg regnede med, at det var okay,« sagde hun.

Jeg nikkede og sagde, at de da sagtens kunne blive her.

Naja smilede. Det gjorde Abelone også. De andre så på mig, som om de ikke havde ventet andet.

Jeg satte mig på gulvet og kiggede på fjernsynet ligesom de andre. En talsmand fra Faderhuset var i gang med at forklare, at huset skulle rømmes, fordi det skulle renoveres, men det var tydeligt, at han løj. Der var en anden grund. Huset var ubrugeligt, og det ville koste alt for mange penge at renovere det, så meget havde jeg da lært hos min far. De ville rive det ned.