Erik Bertelsen

Rent Tilfældigt

Roman

Lindhardt og Ringhof

Rent tilfældigt

Copyright © 1929, 2016 Erik Bertelsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711484470

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I.

Ved en Korsvej i den vestlige Del av det store Lyngbjerg Sogn i Himmerland ligger et lavt, spaantækket Hus. En lille Granplantning skærmer det mod de haarde Vestenvinde. Ved Nordsiden staar der Lyng lige ind mod Bryggersdøren. Og mod Sydøst er der Udsigt over en vid Engflade, over mod et fjernt Skovland.

En maaneklar Aprilnat, et Par Timer før Dag, træder en Mand ud av Bryggersdøren med en Bøsse. Han gaar rask mod Vest, ad Vejen langs Granerne, og sagtner først Gangen, da han naar Randen av Vesterheden. Her bøjer han fra Vejen, ind ad en smal Sti, over mod Lyng-Hannes Hus, der ligger tæt ovenfor en av de bratte, kratdækkede Skraaninger ned mod Aadalen.

Der bor en Ræv i Krattet. Han kunde godt unde den at dø av Alderdom. Men den gaar ham i Næringen. Den gør sig til Gode med de Harer og Agerhøns, han skulde tjene lidt paa. Og han har opdaget, hvad Vej den plejer at gaa.

Han sætter sig ned under en bred Gyvelbusk for at vente. Sit Skjul har han valgt med Omtanke, ogsaa med Henblik paa Bekvemmeligheden. Han sidder som i en Lænestol, med Benene nede i et Hul og med Ryggen mod Gyvelens sejge, grenede Stamme. Nogenlunde lunt har han det ogsaa. Det meste av den kolde Vind driver hen over hans Hovede. Og han har aaben Udsigt over den lange Dal med Aaen, der glitrer i Maanelyset.

Han tænker paa, at Aaen godt kunde avgi Kraft til et Elektricitetsværk. Det blir bare ikke ham, der sætter det i Gang. Den Tid er forbi, da han var Foregangsmand paa Egnen.

Langsomt blegner Luften mod Dag. Fuglene i Krattet rører paa sig. Et Par av de store, spraglede Gravænder kommer svirrende op fra Aaen. Men Ræven viser sig ikke.

Han vejrer en hjemlig Duft av Tørverøg og Kaffe. Det er fra Lyng-Hannes Hus. Hun er tidligt oppe; formodentlig skal hun paa Vask, maaske i Præstegaarden. I hvert Fald gaar hun i den Retning, da hun kommer ud.

Krattet paa den anden Dalside fanger Glød av Gryet. Og pludselig danser der Flammer for hans Øjne. Det er Solen, der spruder i Ruderne paa en stor Gaard fjernt i Vest. Nu flyder Lyset altsaa i festlige Strimer ind over de blanke Gulve i de Rum, der engang var hans — — — ind i det Sovekammer, hvor han vaagnede til saa mangen god Dag sammen med hende, som han satte højere end alt andet i Verden, trods hendes Mangler.

Hun var umulig — — til andet end at elske. Hun var en dum Dukke — — men smuk, altfor smuk til at gifte sig med en Mand paa mere end Fyrre, selv om han var Proprietær og forhenværende Officer og hadde jaget Løver i Afrika.

Disse Egenskaber var ganske vist ikke uden Betydning, da han friede til hende. Men efter Brylluppet glemte hun dem. Og hun glemte mere, da unge og smukke Mænd besøgte Gaarden. Hun var venlig mod dem paa en Maade, der stred mod hans Opfattelse av Ærbarhed. Han vilde ikke finde sig i det. Og det endte med Strid, Skandale, Skilsmisse — — og for hans Vedkommende med hærgende Sorg.

For at glemme kastede han sig ud i Arbejde, som han ellers vilde ha undgaaet. Han satte sig i Spidsen for de mange, der ønskede at faa udtørret den store, flade Sø Sydøst for det Hus, hvor han nu bor. Og Foretagendet lykkedes, — navnlig for de Kæltringer, der blandede sig ind i det. De løb med Fortjenesten. Han fik intet, mistede tværtimod hele sin Formue, hele sin Ejendom, saa han ikke hadde andet tilbage end Bevidstheden om, at han hadde frembragt nogle frugtbare Enge til Fordel for Smaabønder og Husmænd. Disse Mennesker var heller ikke utaknemmelige. De byggede ham det lille Hus ved Korsvejen. Her maa han bo lejefrit Resten av sit Liv og klare sig ved Hjælp av en Snes Høns og tilfældig Jagt. —

Solen løfter sig højere, saa dens varmende Straaler finder ned til ham. Han strækker Benene ud og gasser sig. Det gør godt at hvile. Han er gammel, graahaaret og furet, tænker paa Døden uden Uvilje, skønt han efter Kirkebogens Udsagn kun er halvtreds Aar. Han er mæt av Tilværelsen, venter sig ikke mere av den. Han er ene som en Grævling. Naboerne betragter ham som en Standsperson, kalder ham Herremanden og siger De til ham. Ingen besøger ham. Ingen ejer hans Fortrolighed. Ingen aner noget om hans Forhold til Helena, den kønne, islandske Kokkepige, som tjente hos ham, mens han en kort Tid ejede en Gaard paa Sjælland.

Under Paavirkning av en Sommeraftens Trylleri og hendes blussende Sundhed gav han efter for sit Blods Krav om Kærlighed. Han fortrød det bittert bagefter. For hun betød ikke saa meget for ham, at han kunde gifte sig med hende. Desuden hadde han just ved den Tid givet Løfte om Deltagelse i Afrikarejsen. Han solgte Gaarden og rejste, — med den sviende Vished, at hun gik svanger.

Efter at han var kommet hjem igen og hadde købt sin himmerlandske Gaard og var blevet gift med den fornemme Byfrøken, der var dejlig som en Drøm, fik han Brev fra Helena. Hun ønskede ham til Lykke, ærligt og oprigtigt, og sendte ham et Billede av hendes lille Pige, der var frisk og stærk og kær og uundværlig. Hun bebrejdede ham intet, bad ham heller ikke om Penge. Hun skrev, at hun klarede sig nok, ved Guds Hjælp. Men han var ikke vis paa, at Guds Hjælp var tilstrækkelig. Det var under Verdenskrigen, da alting var dyrt. Derfor sendte han hende en større Pengesum og bad hende om ikke at skrive oftere, da det let kunde ske, hans Hustru opdagede Brevene.

Der kom heller ikke flere Breve. Men han har alligevel ofte tænkt paa hende, især efter at han er blevet ene. Undertiden har han overvejet, om han burde opsøge hende og knytte sin Skæbne til hendes. Men han vover det ikke. Han kunde elske hende i Enrum, men ikke offentlig vedkende sig hende som sin Kone. —

Han rejser sig. Ræven kommer ikke. Det nytter ikke at vente længere paa den. Han vil hjem og ha sin varme Morgendrik, lidt kogende Vand hældt paa en halv Snes Theblade.

Midtvejs møder han den gamle, magre Jakob Post med det vejrhærgede Høgeansigt. Jakob er i daarligt Lune. Han gengælder ikke Herremandens Hilsen, men smækker Klappen paa sin Taske tilbage med et iltert Slag, snupper et Brev frem og staar surmulende og venter, som om han skulde ha Besked med tilbage.

Herremanden ser paa Brevet. Det har været adresseret til hans gamle Gaard. Hvem kan det være, der ikke ved, at han ikke har boet dær i flere Aar? Haandskriften synes ham kendt, men dog fremmed. Det dæmrer langsomt i hans Erindring: Sjælland — — Sommeraften — — Helena.

Saa stikker han Brevet i Brystlommen, nikker venligt Farvel til Posten og fortsætter hjemad, rank og rapfodet.

II.

Postens daarlige Humør skyldes Vejret. Det er altfor godt til at ødes med Avisrend. Han burde ha gaaet hjemme bag sin Plov. Andre Folk har snart deres Sæd i Jorden. Han er langt bagefter, som han altid har været.

Om otte Aar fylder han halvfjers. Til den Tid er han sikkert lige saa fattig som da han for snart fyrre Aar siden blev Post. Han er blevet skuffet i Haabet om, at Børnene skulde hjælpe ham, naar de voksede til. De har giftet sig, alle fjorten, har selv faaet Børn, flere end de kan forsørge, og forlanger nu, han skal hjælpe dem. Alt hvad han skraber sammen, tar de. Og Staten tar, Kommunen tar, Kirken tar.

Han har Grund til at være ond. Og han lader sin Ondskab faa Avløb, da han møder Sorte Bent, som kommer kørende med sin Fiskevogn. Bent er i sig selv en Opfordring til Ondskab. Saa sort er han, enten det nu ligger i Huden eller ovenpaa den.

»Goddaw, Jakob!« siger han mut og standser sin magre Krikke. »Haar du Brev te mæ?«

»Te dæ — — — nej. Men a vil spørge dæ om jen Ting. Hvad skal a gjør for aa blyw meldt ud a Folkekirken?«

»Hurfor vil du det?«

»A vil ett betaale Kirkeskat!«

»Det kan du ett blyw fri for. Det er en Lov!«

»En Lov! — — — saa skulde Fanden da melde sæ ud a Folkekirken!«

Rasende stamper Posten videre. Han er saa forbitret, at han betænker sig paa at gaa ind til Anders Holt, Sognets eneste Grundtvigianer og en av dets største Gaardejere. Han har hundrede Tønder Land og pløjer med Tractor. Han er en selvbevidst Størrelse. Han vil lave et Herrens Spektakel, hvis han ikke faar »Højskolebladet« i rette Tid.

Skulende og tavs gaar Posten ind i Køkkenet, lige hen til Bordet, hvor der staar en Daase Tobak, som han har Lov til at ta av. Med arrig Omhyggelighed stopper han sin Pibe. Først da han har faaet Ild, haler han Bladene frem og ser sig hastigt om. Man er ved at faa Frokost. Det tar Brodden av hans Forbitrelse. Mad stemmer Sindet til Mildhed.

Anders Holt nikker gemytligt til ham: »Det er godt aa faa lidt aa spise!«

»Ja, det kan du ha Ret i. Men enhver faar jo ett lige møj!«

»Det var da heller ett godt. Fattigfolk behøver ett aa spise sæ mætte. Det er nøj andt med mæ. For jæ haar Raad te det!«

Denne Udtalelse tænder lidt Harme i Posten. Men den faar ingen rigtig Magt. Anders Holt er egentlig en køn Mand. Og naar han saadan sidder og gumler, har han et godsindet Udtryk som en gammel Hest.

Hans Kone kommer smiskende hen mod Posten: »Skal du ha en Kop Kaffe?«

»Nej!« svarer han tvært og mumler for sig selv: »Kaffe? — Cikorie! — Tilsætning!«

Men hun skænker alligevel for ham.

»A skal ett Kaffe ha!« knurrer han.

»Nej, — men nu kan du lige drikke den her Kopfuld!«

»Tho det kan a jo osse, Karoline!«

Kaffen kvikker ham op. Der er Sol i hans Sind, da han forlader Gaarden. Han ser pludselig, at Dagen er skøn. Der ligger et dugperlende Slør av Edderkoppespind over en blaanende Pløjemark. Smaa Lam springer om med kaade Spjæt. Og fra Engene hører han en Vadefugls pylrende: Djyh, djyh, djyh!

Men Synet av en Slagter, der cykler forbi, faar ham til at tænke paa Bøf. Det ærgrer ham, at han ikke er blevet Slagter, saa han kan faa Bøf saa tit han vil. Og hans Ærgrelse blir dybere for hver Gang han faar Lejlighed til at kigge ind i et Køkken og ser Middagsforberedelserne. Ingen Steder skal man ha Bøf, bare stegt Flæsk.

Hans Gnavenhed naar Kogepunktet, da han ved Middagstid kommer til Nils Vægs Gaard. Han vil ikke ind. Han linder bare Døren saa meget, at han kan slænge Avisen igennem. Men saa raaber Nils Væg: »Er du allerede hengawn? Vil du ett ha lidt Unnen?«

»Nej!« svarer han fornærmet og vil trække sig tilbage.

Men Nils Væg raaber igen: »Er der ingen Breve te Herman?«

Henne i en Krog sidder den krushaarede Herman, sammensunken og bleg. Det sorteste Tungsind ruger i hans Øjne. Der kommer blot en ubetydelig Kende Liv i dem, da der blir rakt ham nogle Breve.

Uden at besvare Nils Vægs snertende Farvel stavrer Posten videre. Han griner foragteligt: Det er mere end to Maaneder siden Hermans Kone døde. Og endnu gaar Mennesket og sørger. Og nu vil han ha Husholderske. Saadan hedder det sig. Men det er snarere en Kone, han søger, — — og sikkert en med Penge. Det er det, der skal til. Det er det, Folk vil. Det skrives der jo om i alle Blade og Aviser — — — Penge og Kæresteri og dito. Og det skal en gammel Mand bisse omkring med i den bedste Arbejdstid.

»Fanden rumstire!« brummer han. »A gider snaar ett mer!«

III.

Nils væg kratter sig paa sit tætklippede Hovede og plirer med sine livlige Museøjne til Herman: »Naa — — Kvindfolkene — — — hva skrywer de saa? — — det kunde a rent tilfældigt godt ha Lyst aa hør!«

Herman gir sig god Tid til at læse et Brev til Ende, inden han svarer: »Tho de vil jo ha Pladsen!«

»Hvem er det saa, du vil ha?«

»A ved snaar ett!«

»Kanske ved du heller ett snaar, om du vil ha lidt Ædelse? En Gnalling Flæsk — — — vil du ett ha det?«

»Nej, Tak! A er ett sulten!« svarer Herman og fordyber sig paany i Brevene.

Nils Væg tværer en Kartoffel rundt i Dyppelsen og gafler den i Gabet med et hastigt Hjæsp. Saa gumlemumler han noget til sin trinde Kone. Hun nikker og trunter ud i Køkkenet. Og han glaner nysgerrigt gennem Vinduet: »Herremanden — — — dær gaar han pinnede — — hur skal han hen? — med Bøssen? — — ud i Nordheden nok — — saa skulde Pokkeren da ett osse ta ved ham! — — han skyder alting væk fræ wos anner — ham og saa Swot Bent!«

Herman hører intet. Han er langt borte i Betragtninger over Brevene. Han ved ikke, hvilket av dem han skal svare paa. Det vilde være nemmest for ham at gaa hjem i Loen, hvor et Reb hænger ned fra en Bjælke.

Der jager et nervøst Ryk gennem ham, da Nils Vægs Kone taler til ham. Hun staar ved Bordet og peger paa en Tallerken med et Par Frikadeller, smeltet Smør og syltede Græskar: — »Her er lidt te dæ, Herman!«

»Tak, Marianne!« svarer han lavmælt og flytter sig hen til Bordet. Endnu har han ingen Madlyst. Men han er rørt over Venligheden.

Mens han spiser, tar Nils Væg sig Lov til at læse Brevene. Han gør det grundigt. Hans Pegefinger, der er sort av Tobaksaske, følger Linjerne som om det er Blindeskrift. Nøje indprenter han sig hver Ansøgers Navn og Alder og forøvrigt alt, hvad der staar. Og han har en skarp Hukommelse. Inden næste Aften vil Brevenes Indhold være kendt i det meste av Sognet.

Det ved Herman godt og ynder det ikke. Men han siger intet. For paa en Maade kan det være ham ligegyldigt. En Edderkop, der dingler ned foran ham i sin spinkle Traad, minder ham om Rebet derhjemme i Loen. Han er klar over nu, hvad han vil. Det skal blot vente, til det blir mørkt.

»Hende skal du pinnede ta!« udbryder Nils Væg begejstret. »Helena Gis—laug—son! Hun er 38 Aar. Det er en passende Alder. Og hun haar en Tøs; hun hedder Ragna; hun er 13 Aar; hende kan du pinnede faa møj Lig’ aa!«

»Det var endda et apaarte Navn!« bemærker Marianne.

»Tho hun er jo osse fræ Island!«

»Fræ Island! Det var da sjøv — — ja — — ja — — det var da sjøv!«

Maden bekommer Herman vel. Han fortryder omtrent, at han har hængt det Reb op. Hvordan skal det gaa med hans Dyr, hvis han forlader dem. Han holder ikke av at tænke paa, at fremmede skal ha dem. Det vil maaske alligevel være det bedste, om han faar en Husholderske. Han lister en frisk Skraa ind mellem Tænderne og læner sig tilbage mod Væggen.

»Hun er jo fræ Byen!« mumler han som en svag Modsigelse.

»Fræ Byen!« vrisser Nils Væg. »Island er pinnede ingen By. Hun haar arbejdet paa Landet i tretten Aar. Det skrywer hun. Bare i de sidste tre Aar haar hun tjent i Aarhus! Du skal pinnede skryw te hende. Heller a skal skryw for dæ. Find mæ nøj Skrywsager, Marianne! Og ta de Tallerkener væk, saa En kan røre sæ!«

Det er lettere for Herman at tie end at modsige. Det er ham lige kært, hvad der sker, naar han bare maa sidde i Ro og lade Tiden drive og ikke behøver at gaa hjem til det øde Hus og det fristende Reb. Derfor er det ham ogsaa meget tilpas, at Marianne i lang Tid mosler omkring uden at kunne finde Blækket.

»A ka ett vide, hur Børnene haar fjælet den Flaske!« klager hun. »Ja — — ja — — det var endda sjøv!«

Omsider faar hun dog fundet de fornøde Sager. Og Nils tar straks fat med stor Iver: — »Kjære Fru....«

»Du maa kattemæ ett skryw Kjære!« avbryder Marianne ham.

»A skrywer rent tilfældigt, som a vil. Du skal ett lære mæ aa skryw. A er i Skolekommissionen!«

Saa fortsætter han hurtigt, nævnende hvert Ord, han prenter: »Kjære — Fru — Gis—laug—son! Hvis — De — vil — være — min — —«

»Nej, ved du nu — —!«« skænder Marianne.

»Ka du ett tie stille! — — min — Hus — hol — der — ske — kan — De — komme — til — den første — Maj — hvis — De — vil. — Jeg — har — femten — Tønder — Land. — De — skal — hjælpe — mig — med — Køerne. — De — skal — malkes — tre — Gange — daglig —«

Et kort Latterknyk fra Herman, efterfulgt av Mariannes forstaaende Fnisen, faar Nils til at holde op. Halvfornærmet lægger han Pennen fra sig: — »Naar a ett kan faa Fred, saa kan du sjell skryw, Herman!«

»Ja, la mæ det. A kan skryw i Awten!«

»Men du skal ta hende. Det skal du pinnede. Du kan faa hende allerede fræ Majdaw. Og saa maa du ha sat lidt nyt Tapet op i Stowen. A kan godt hjælpe dæ. A kan gaa med dæ hjem med det samme og se paa det.«

»Ja, det kan du jo godt!«

Men Herman blir siddende. Han er ikke glad for at komme hjem. Og mens han vedblivende kommer med smaa Spørgsmaal for at holde Nils Væg i Snak, lader han sig synke hen i Sorgen igen: I over tyve Aar levede han sammen med Agnes. De var forlovede i fem Aar forinden. Og naar de kom sammen, var det ikke for at fjante som andre Kærestefolk, men for at arbejde. Av Kræn Hammer, Sognefogden, hadde de købt en Stump Jord. Det var bare nogle Sandagre omkring en Bakke Vesten for en lille Mose. Naar Agnes om Aftenen var færdig med sit Arbejde — — hun var Sypige — — saa gravede de løs av Bakken og kørte det paa Hjulbør ud i Mosen. Ogsaa om Søndagen sled de. Saadan blev de ved, til de hadde fyldt den halve Mose. Saa hadde de et Sted, hvor de kunde bygge.

Munden staar ikke stille paa Nils Væg et helt Minut. Egentlig har han ikke Tid til at snakke. Han skulde ha været i Marken. Nu og da kommer han med en flygtig Bemærkning om det. Men han har som sædvanlig ikke Lyst til det, der ligger lige for. Han holder mere av at hitte paa noget nyt. Og han er svært opsat paa at faa lavet en Del om ved Hermans Hus, inden de ny Kvindfolk kommer. Der skal indrettes et Kammer til dem, mener han; og der bør lægges Bræddegulv i Dagligstuen, hvor der kun er Mursten. Det kan ikke koste alting. Han forklarer og beregner og tegner, men glemmer dog ikke at holde Øje med, hvem der færdes paa Vejen.

Midt i en Redegørelse for, hvordan man bedst ferniserer et Gulv, udbryder han forarget: — »Nu haar de pinnede slaast igen, de Knægte!«

Straks efter træder hans tre Drenge ind. De kommer fra Skole. Og den mindste av dem har Blod i Mundvigene og ser ud til at ha grædt meget.

»Hvem haar du nu væt i Krig med, Kristian?« spørger hans Far.

Drengen bevæger Læberne, men faar intet sagt. Egon, den ældste, tar Ordet for ham: — »Det er Degnen!«

»Degnen! — haar han slaast med Degnen?«

»Nej, han kunde ett Femtenstykket i Tabellen. Og saa slog Degnen ham under Hagen, saa han bed sæ i Tongen!«

Nils Væg farer harmfnysende op: — »Det er for galt. Nu kan det snaar være nok med hans Narrestreger. Gab, Kristian, saa vi kan se, hur galt det er. — Tho Tongen er jo bidt omtrent helt over i den jen Side. Men det bløder nok ett svaar møj mer. Gaa ud te din Mor og faa det vasket!«

Endnu inden Børnene er kommet helt ud av Stuen, fortsætter Nils Væg: »Degnen — — — nu skal han pinnede væk. Heller osse bygger vi en Friskole!«

»Væk faar vi ham ett!« siger Herman. »Der er for manne, der holder med ham, baade Prejsten og Kræn Hammer og Swot Bent og manne fler!«

Rebet hjemme i Loen har atter tabt sin Tiltrækning for Herman. Et Pust av Kulden fra den onde Verden har vakt Livsviljen i ham. Han har ingen Børn selv. Hans fire Piger døde alle i den spæde Alder, og Harald blev sparket ihjel av en Hest, da han var sejsten Aar. Men ogsaa andres Børn trænger til Beskyttelse. Herman har aldrig kunnet taale, at der blev øvet Uret mod de svage og værgeløse. Nu vil han lægge sig i Selen for at faa bygget en Friskole.

»Tongen — — mon den gror sammen a sæ sjell?« spørger Niels Væg. »Doktoren — — — er det ett bedst aa faa fat i ham. Han kommer vist ud te Jens Sebber i Daw. Han haar jo Lungehindebetændelse. — Hør! Nu kommer der en Vogn. Mon det skulde være ham?«

Nils Væg løber ud, men blir skuffet staaende ved Døren. Det er blot Sorte Bent. Han standser Vognen og løfter en stor Aal i Vejret: — »En bette Handel i Daw, Nils?«

»Er du gal?« svarer Nils Væg med drillende Forfærdelse. »A haar pinnede ett Lyst te aa ta et nyt Kreditforeningslaan!«

IV.

Med en Fart, der nærmer sig det farlige, skumpler Sorte Bent hjemad. Uavbrudt pisker han paa sin magre Hest, eftersom han ikke har andre at lade sin Misfornøjelse gaa ud over.

Siden tidlig Morgen har han aget omkring for at faa solgt en Kasse smaa Torsk og nogle usle Skrubber. Endnu har han et Lispund Aal tilbage, og seks halvraadne Rødspætter, som ikke er for gode til Andeføde. Der er ingen Handel mere, saa der kan tjenes til Føden ved det.

Vejen er paa det sidste Stykke kun et Par sandede Hjulspor, der er saa dybe, at Lyngen svirper om Hjulakslerne. Der kan ikke køres hurtigt her. Hesten faar Lov til at lunte. Men det falder ikke Bent ind at springe av for at skaane den lidt. Han gør sig det saa mageligt som muligt, sætter sig paa langs av Agestolen og ser tilbage.

Blikket rækker langt i den klare Luft. Paa fjerne Højdedrag øjner han Plovspand saa smaa, at de ser ud som Myrer, der slæber med Grannaale. Overalt er Mænd og Heste i travl Virksomhed. Han burde ogsaa selv ha været i Lag med sin lille Lod. Men Lysten er ikke stor. Han ynder ikke, at hans Slid skal komme andre til Gode.

Baade hans Jord og Huset, han bor i, tilhører Byrkjær Plantage. Om halvandet Aar udløber Lejemaalet. Saa blir han smidt ud. For Skovfogden er hans Fjende.

Sagen forholder sig saadan, at Bent nærmest Plantagen har en Ager, hvor han altid avler Gulerødder. De gror ubegribelig godt dær. Men desværre har han altid saa travlt om Efteraaret, at han ikke kan overkomme at faa Avlen hjem. Og saa er det, at sultne Raadyr lister sig ud fra Plantagen og gnasker av de søde Rødder. Det kan han ikke finde sig i. Han lægger sig paa Lur derude, ofte i bitterligt kolde Nætter, og skyder de formastelige Dyr og samler sig Gigt og Forkølelse. At han slæber Dyrene med hjem, er en Selvfølge. Lidt vil han da ha for sin Ulejlighed.

Han er fuldt ud forberedt paa, hvad han vil sige, hvis han blir meldt for Krybskytteri. Intet kan overraske ham fra den Kant.

Derimod overraskes han ved at høre et Skud og se en lille Blaane av Krudtrøg et Stykke inde paa Heden, i Nærheden av en Lavning med mange gamle Tørvegrave. Han standser Hesten og stirrer derind. Der er intet Menneske at se.

Nysgerrigheden driver Bent av Vognen. Han binder Tømmen til et av Hjulene, saa Hesten ikke kan stikke av. Saa tar han sin Bøsse, som han altid har med sig, og gaar ud mod Mosehullerne.

Først gaar han helt oprejst og med jævn Hast. Senere bukker han sig lurende. Og til sidst lægger han sig ned og kravler. Han er kommet i Tanke om, at det maaske er Skovfogden, der er ude med sin Skyder og ikke tar det saa nøje med Jagtloven.

Paapasselig som en Ræv presser Bent sig frem gennem den høje Lyng. Nu og da hviler han sig bag en Knold og løfter Hovedet for at ta et hastigt Syn over Omgivelserne. Der er stadig ingen at øjne. Men der kan nemt ligge nogen i Skjul bag en av de talrige Buske av Pil og Pors, der kranser Lavningen.

Han søger selv hen til en saadan Busk ved Randen av et av de første Vandhuller. I et tæt, sortprikket Slimlag ligger Frøernes Æg over det meste av Vandfladen. Et Par Salamandre svømmer dovne omkring og smovser i Herligheden. Han prikker til dem med en Pind. Men de gider ikke flytte sig. Han ser paa dem med Væmmelse. De synes ham modbydelige i deres sløve Graadighed. Han kunde fristes til at skyde dem, hvis ikke et Skud kostede noget. Han indser ikke, hvorfor saadanne Skabninger skal være til.

Noget rører sig i det visne Græs paa den modsatte Bred, nær ved en lille Dynge Sten. En Rotte hopper frem og mimrer sultent ud mod Salamandrene. Pludselig ser det ud, som om en Flamme blaffer op mellem Stenene og kaster sig over Rotten. Det er en Lækat. Rotten naar lige at faa sig væltet om paa Ryggen og værger sig skrigende mod den røde Røver.

»Til Helvede med jer!« hvæser Bent og slænger Bøssen til Kinden.

En Skræplærke hvirvler væk som for et Stormpust, da Skuddet bummer. Og de to kæmpende spjætter fra hinanden, tumler som store Haartotter gennem Græsset og blir borte.

Bent springer op for at se, om han virkelig ikke ramte, men blot skræmte dem til at glemme Fjendskabet.

Stivøjet av Forfærdelse træder han et Skridt tilbage. Faa Alen fremme ligger en Mand, inde mellem nogle lave Vidjer, der pranger med sølvglinsende Gæslinger. Det er Herremanden. Han er død. Han har skudt sig. Hans Hoved er sprængt i Stykker.

Det varer noget, inden Bent drister sig frem til Liget. Og da han er helt derhenne, ser han sig sky omkring. Hvis nogen har opdaget ham herude og hvis de ogsaa har hørt Skuddene, kan de nemt komme paa den Tanke, at han har begaaet et Mord.

En Snip av et Brev stikker op av Herremandens Brystlomme. Bent snapper det op, ser sig atter sky omkring, og læser:

Gode Hr. Ravngaard.

Det er nu mange Aar siden De hørte fra mig. Men jeg haaber ikke, De blir vred over dette Brev. Jeg søger nemlig en Plads som Husholderske hos en Mand i Lyngbjerg, der hedder Herman Nielsen. Det er jo ikke saa langt fra, hvor De bor. Maaske kender De Manden og ved om han er et ordentligt Menneske. Det er jo ikke saa nemt at faa en Plads. Mange vil helst ha en helt ung og en, der er uden Børn. Men jeg vil ikke skilles fra Ragna. Hun skal med mig. Og mest for hendes Skyld vilde jeg gerne ha Plads i et godt Hjem. Jeg vil bli meget glad, hvis De svarer mig.

Deres
Helena Gislaugson.

Bent ser ned paa den døde med et grumt Smil flakkende om Læberne: — »Naa, du haar osse væt ude om dæ i di unge Daw’?«

Saa tar han Herremandens Bøsse op. Den er ret ny og mange Penge værd. Det er Synd, den skal ligge og ruste. Hvorfor ikke ta den med hjem? Og hvis det virkelig har været Herremandens Ønske at forsvinde i Vandet, hvorfor saa ikke hjælpe ham?

Uden videre Overvejelse skubber Bent Liget ned i Tørvegraven. Og med begge Bøsser lagt sammen, saa de kun syner som een, sniger han sig bort, agtpaagivende spejdende til alle Sider. Der er stadig ingen at se.

Han sætter sig ikke op i Vognen, men blir gaaende ved Siden av den, smeldende med Pisken og utaalmodigt bandende over den langsomme Krikke. Han vil rask over Bunden nu. Han har travlt. Det er snart Aften. Og han skal til Menighedsraadsmøde.

V.

Den stærke, brændende Formiddagssol jager Jens Sebber av Sengen. Efter Doktorens Bestemmelse skulde han ligge nogle Dage endnu. Men det kribler i ham av Lyst til at komme i Lag med alt det Arbejde, der venter paa ham.

Tøsene er i Skole. Og Gerda er rendt et Sted hen for at snakke. Ingen kan forhindre ham i at staa op og bestille noget. Doktoren har sikkert ikke Ret i, at en Mand paa godt 30 Aar skal holde sig i Ro, naar han ikke fejler noget særligt.

Arbejdslysten taber sig dog lidt, da han er kommet paa Benene. Der er ingen rigtig Magt i dem. De vringler under ham som paa et nyfødt Føl. Sengen synes ham helt tiltrækkende nu. Men han vender Ryggen til den og stræber med at faa Tøj paa. Naar han endelig er kommet op, vil han ogsaa udenfor og smage Foraaret.

Han ser hen til den lille Plet Vesten for Huset, hvor han for en halv Snes Aar siden plantede nogle Hvidgraner og Bjergfyr. De gror godt op. Han maa ud og se om der er Liv i dem alle.

Og da han kommer om ved Sydsiden av dem, dær hvor Stien gaar hen til Hermans, sætter han sig ned. Her er der Læ og ligefrem sommerlunt. Sandet har allerede samlet Varme, saa det kan mærkes gennem Tøjet.

Som en strejfetræt Hund strækker han sig i ømmende Velvære. Desværre faar han ikke Lov at ligge uforstyrret ret længe. Gerda kommer hastende ad Stien — som sædvanlig med en Bindehose mellem Hænderne. Hun er ved at falde av Forbavselse, da hun ser ham.

»Er du gal, Jens!« skænder hun varsomt.

»Jagu er a gal!« svarer han drillende. »Tykkes du ett, a haar Grund te det? — naar du saan render din Vej?«

»A rendte bare hen te Hermans for aa se, hvad det var for en Masse Folk, der var samlet derudenfor. A tænkte: Nu haar han da vist gjort en Ulykke paa sæ sjell. Men han fejler gudskelov ingen Ting. Men Herremanden — — nu haar han jo væt væk i fire Daw’. Og nu vil de ud i Nordheden for aa se, om de kan finde ham!«

»A vil med!«

»Nej, Jens, det maa du ett. Du er ett rask endnu!«

Men han stikker av alligevel. Han kan ikke være uvirksom, naar han ved, der er noget vigtigt paa Færde. Og selv om Benene ikke lystrer helt tilfredsstillende, bærer de ham dog bedre end da han lige var staaet op.

Eftersøgningen er i fuld Gang, da han naar ud til Nordheden. Mænd fra hele Sognet gaar parvis over det store Areal, tilsyneladende uden mindste Plan. Han søger hen mod de to nærmeste. Det viser sig at være Sognefogden og Præsten.

Med et naadigt Nik antyder Præsten sin Anerkendelse av Jens Sebbers Tilsynekomst. Men Kræn Hammer hugger kækt hilsende ud med Haanden: »Goddaw og Gudhjælp, Jens! Allerede rask?«

»Saa nowledes! Og dæ? Er det snaar godt med din fjermer Pegefinger?«

»Nej, ett saa godt endnu. Det er snaar ett te aa holde ud. Nu haar a gaaen med den styw i fjowten Daw’!«

»Det var endda længe!« ler Jens Sebber med forborgen Pliren. Og Kræn Hammer sætter i med en gnæggende Latter, der faar Præsten til at krænge det hvide ud av Øjnene:

»Hvorfor ler De? Jeg synes ikke, Øjeblikket egner sig til det. Husk paa, vi leder efter en død Mand!«

»Javel, Pastor Brinksen!« indrømmer Kræn Hammer. »Og hvo som søger, han finder. Men hvad finder han? Han finder ett Herremanden, trour a. Han er rejst væk, trour a!«

»Det er ikke sandsynligt. For han hadde Træsko paa, da han gik herud, — efter hvad Nils Væg siger!«

»Ja, Nils Væg! Han gaar og pjokker om saa møj. Hvis han haar skudt sæ, saa finder vi ham nok. Og hvis han haar drownet sæ, saa finder vi ham osse. For en Mand, der drowner sæ, han sætter altid hans Kjæp og hans Træsko fræ sæ dær, hur han gaar ud!«

»Saah? Det var sælsomt. Men hvem siger ogsaa, han hadde Træsko paa?«

»Tho det sejjer De jo, te Nils Væg saah!«

»Sa De ikke før, at Nils Væg ikke var paalidelig?«

»Nej, det gjor a pinnede ett!«

Præsten nidstirrer ham fornærmet og fjerner sig saa uden at sige Farvel. Med Nakken kastet trodsigt tilbage spanker han bort.

»Tho han bløw vist fornærmet!« siger Kræn Hammer med forstilt Overraskelse og sætter sig i Bevægelse i modsat Retning.

»Jagu bløw han fornærmet!« svarer Jens Sebber. »Men det er jo ett saa sjalden en Ting. Og vi finder nok Herremanden uden hans Hjælp — — — hvis han kan findes!«

»Det kan han ett, som sagt, trour a! Nej, han er nok rejst te Afrika for aa skyde Løver igen!« —

Den samme Mening forfægter Nils Væg, som sammen med Herman kommer imod dem. Allerede i saa lang Avstand, at de næppe kan høre alle Ordene, begynder han at snakke til dem.

»Vi finder ham ett!« hveller han. »For han er rent tilfældigt rendt ud a Landet. Og det er pinnede lige tepas. For saa kan vi bruge hans Hus te Friskole!«

»Friskole?« siger Kræn Hammer haanligt.

»Ja, for Ivrigsen duer pinnede ett mer!«

»Hurfor duer han ett? Er han ett en dygtig Mand?«

»Jow, dygtig te aa samle Penge, pinnede. Og kan vi ett faa en Friskole, saa bruger vi Paragraf ott’!«

Jens Sebber vinker Herman til Side: »Lad de to Bruskokke staa og knævre. Saa gaar vi lidt!«

»Det er snaar nyt aa se dæ!« siger Herman stille.

»Jagu, Herman! Men a maa endda ett klaw’. Og dæ?«

»A ved snaar ett. Nu faar a jo snaar en Husholderske. Men a ved snaar ett. A var tefreds, te det var mæ, de gik her og skulde finde!«

Jens Sebber ser alvorligt og medfølende paa ham. De gaar tavse en lille Tid. Saa kommer det tungt fra Herman: »A tykkes snaar ett, a kan løw’ uden Agnes!«

»Nej, — hun var et godt Menneske!«

»Men a er heller ett saa dristig ved aa dø!«

»Hvem er det?«

»Tho En ved jo ett — — —«

»Nej, En ved ett — — —«

De gaar tavse igen. Først da de er kommet om bag en Bakke, saa ingen kan se dem, standser Jens Sebber. Han griber Herman i Frakkeopslaget og ser ham fast i Øjnene: »Du skal gywtes, Herman!«

»A ved snaar ett!«

»Jowgu! A skal sejj dæ: Der staar i Bivlen! — i den her Historie, du ved, om Adam og Eva; dær staar der: Det er ikke godt, at Mennesket er ene. Det staar der pinnede. Jagu skal du gywtes, Herman!«

VI.

En tidlig Morgenstund sidder Herman i sin Stue og venter paa de to Islændinge. De har meldt deres Ankomst med første Tog. Jens Sebber er kørt til Byrkjær Station for at hente dem. Og Gerda er kommet for at sætte Mad paa Bordet til dem.

Lyden av hendes travle Skridt virker lindrende paa Hermans forpinte Sind. Der er noget dulmende ved at ha en Kvinde i sin Nærhed. Maaske blir det ogsaa godt med Husholdersken. Han har ellers ligget vaagen det meste av Natten og fortrudt, han fæstede hende. For selv om hun er nok saa god og han kommer til at holde av hende, kan hun dog aldrig bli det samme for ham som Agnes.

Han flytter sig uroligt paa Bænken. Hvad mon det er for Mennesker? Bare de ikke er for fine til ham! Han vil næsten ikke tro det. Hans Hus ser slet ikke saa ilde ud. Og der er blevet helt pænt indendørs, efter at der er klistret nyt Tapet op. Naar han selv skal sige det, bor han helt fornemt.

Og Gerda holder med ham: — »Du haar det saa fint, saa En kunde faa Lyst te aa bytte med dæ. Nu mangler du bare en Kone, Herman!«

»Ja, Gerda!« sukker han. »Det er bare skammeligt, te du ett er ugywt endnu!«

»Tho der er wal osse anner Kvindfolk end mæ. Og hvem sejjer osse, te a vilde ha dæ, hvis saa var? Du er jo — — —«

Hun holder inde og glatter hastigt sit Haar. Der lyder Vognrummel. Og Herman kender det raske Trav av Jens Sebbers smaa Russerheste.

»Nu skal du ud!« siger Gerda. »Du maa ud og ta mod dem!«

Naturligvis skal han ud. Han skal blot ha stoppet sin Pibe først.

Men inden han faar lettet sig fra Bænken, gaar Døren op. En Pige træder ind. Hun er høj og lys. Herman synes med det samme, at Stuen blir saa lavloftet og at det nye Tapet slet ikke er kønt.

»Goddag!« hilser hun klart og frimodigt, som om hun er paa et kendt Sted.

»Goddaw og walkommen!« siger Herman og rækker hende lidt forlegent sin Haand. »Det er saa Ragna, kan a tænke!«

I det samme kommer hendes Mor ind. Hun er kun middelhøj, men kraftig; og der er noget baade godmodigt og bestemt over hende, der kan tyde paa, at hun forstaar at styre et Hus.

Herman byder ogsaa hende velkommen med et Haandtryk og tilføjer med et Forsøg paa at være munter: »Ja, det er jo mæ, der er Mand i Huset — — — saa længe det varer!«

»Det kommer vi nok til Rette om!« mener Frøken Gislaugson.

»Jow, — la wos haabe det. Men ta nu jer Tøj av og sæt jer ned. Saa kommer der nok lidt Føde paa Bordet. Det er da en laang Rejse, helt fræ Aarhus!«

Han ser sig om efter Gerda; men hun er smuttet ud i Køkkenet. Der blir en trykkende Pavse. Han kan ingenting finde at sige til de to nyankomne. De er finere i Tøjet end de Kvinder, han ser til daglig.

Tavsheden holder sig, lige til Jens Sebber har faaet Hestene spændt fra og kommer slæbende ind med en stor Kuffert.

»Kan du ett hjælpe mæ Sagerne ind?« spørger Jens Sebber.

»Jow, men ett nu. Det kan godt vente lidt. Sæt dig ned. Vi skal ha en Bid Brød først!«

»Tak! Naa, skal vi det! Jagu, der kommer min bette Pige med nøj te wos!«

Hans Skæmt gør Gerda undselig. Derved kommer der en stiv Højtidelighed over hendes Velkomsthilsen til de fremmede. Og de andre paavirkes av det. Man begynder Maaltidet i forstemmende Stilhed.

Frøken Gislaugson kigger hvert Øjeblik gennem Vinduet. Noget har fanget hendes Opmærksomhed. Og da der er gaaet en lille Tid, spørger hun:

»Er det ikke her i Nærheden, der ligger en stor Gaard, som hedder Højholm?«

»Jow!« svarer Herman. »Men vi kan ett se den herfræ. Vi skal ud i Bakkerne for aa se den. Kender De nøj te den Gaard?«

»Ne—ej! Ikke noget synderligt! Jeg har engang hørt, at der skulde være en Ejer, der hed Ravngaard.«

»Ja, men han er der ett mere. Det er længe siden, han flyttede fræ den. Han tabte en Del Penge paa et stort Arbejde med aa lægge en Sø tør. Siden boede han i et bette Hus, bare fem Minutters Gang herfræ. Men nu er han forsvundet. Der er ingen der ved, om han er død eller om han er rejst væk. — Kendte De ham?«

»Jeg har set ham engang paa Sjælland!« svarer hun undvigende og gaar brat over til et andet Emne. »Det er da ingen Nytte til at sige De til mig. Jeg vil ogsaa helst kaldes ved Fornavn. Saadan var jeg vant til det, hvor jeg ellers har været!«

»Ja, saan vil vi osse helst her. Saa det passer jo saa møj godt!«

Hendes Forslag opmuntrer Herman. Han vender sig fornøjet mod Ragna: »Du sejjer ingen Ting. Og du spiser heller ett nøj. Spis endda endelig. Du længes wal ett atter Aarhus allerede?«

»Nej!« svarer hendes Mor. »Hun sidder saamænd bare og venter paa at komme ud til Dyrene. Dem har hun snakket om i mange Dage. Hun er saa glad for Dyr!«

Det opmuntrer Herman endnu mere. Han er selv en stor Dyreven. Og saa snart Maaltidet er forbi, fører han Ragna ud i Nødset. Saa kan hendes Mor imens se sig om i Stuerne sammen med Jens Sebber og Gerda.

Ragna farer straks hen og klapper en Ko: — »Det er dog en morsom Kammerat. Den er jo næsten grøn!«

»Ja, den haar en sær skjøn Kulør. Men den malker godt. — Kan du malke?«

»Ja, det kan jeg rigtignok. Jeg har da været paa Landet før. Jeg kan ogsaa ride. Du har vel et Par Heste?«

»Kuns jen. Og den er ett saa god aa ride paa!« — Han viser hende et lille, avskillet Rum, hvor Hesten staar. »Den er jo osse nøj mager og svejrygget. Men den haar osse gjort alt det Arbejde, En kan forlange a en Hest. Nu skal den ha det godt. Den skal ett sælges. Den skal blyw’ ved mæ te den dør! — Den hedder Jokum!«

Han er ikke sikker paa, at hun hører det sidste. For hun løber pludselig ud i Loen efter en Killing, hun har faaet Øje paa derude. Han venter, at hun skal komme tilbage med den. Men hun viser sig ikke. Saa gaar han derud. Hun staar da og betragter Rebet, der hænger ned fra Bjælken.

»Har der været en Gynge her?« spørger hun.

»Ja!« lyver han lidt forlegent. »A tænkte paa aa stande jen te dæ. Men a vidste jo ett, om du brød dæ om det!«

»Jojo, — jeg vil gerne gynge. Har du ikke en Sæk. Saa kan vi nemt lave Gyngen færdig!«

Han finder Sækken til hende. Og da de tre andre lidt efter kommer ud i Loen, gynger hun højt oppe under Taget.

»Se bare, se bare!« siger Jens Sebber beundrende. »Hvis der nu kom en Mand og kiggede ind ad den bette Rude i Porten, saa kunde han næsten se, hur længe der er te Dawen inden Mandaw!«

Herman ser, at Helena smiler usnerpet ad det. Altsaa er hun heldigvis ikke meget fin paa det.