Johanne Korch

Det hvide palæ

Lindhardt og Ringhof

Det hvide palæ

Forside: Udsnit fra Richard Edward Miller: Woman Sewing. Ukendt årstal. Privat samling.

Copyright © 1949, 2016 Johanne Korch og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved ISBN: 9788711486429

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Højt oppe paa en Skraaning med den grønne Skov som flatterende Baggrund laa Byens Stolthed, — — „Det hvide Palæ“.

Fornemt tilbagetrukket fra Vejen, omgivet af Park og Have og med en kostbar, smukt ciseleret Smedejernslaage for Enden af den fint grusede Vej, der som et blødt, gulgraat Fløjsbaand snoede sig gennem grønne Græsrabatter, — tittede den smukke Villa frem som paa en Præsenterbakke.

Lidt til venstre for den brede Bøgehæk laa Garagen Side om Side med et yndigt, rummeligt straatækt Hus, der var Chaufførog Gartnerbolig, — alt var saa velholdt og pynteligt og gav Indtryk af, at her levede en Familie, der havde Pengekassen i Orden.

„Hvem bor dog i det store, flotte Hjem,“ spurgte fremmede Tilrejsende, naar de fra den lidt mørke, triste Banegaard kom ud paa Hovedvejen og uvilkaarligt lod Blikket søge op mod Skoven, hvor Palæets snehvide Mure straks faldt i Øjnene. Og naar de saa hørte, at det var Byens Bankdirektør, hændte det ikke saa sjældent, at de forarget udbrød:

„Javel, — — vi andre faar knap nok Renter af vore sølle Sparepenge, men de, der staar for Sagerne, skummer Fløden og bliver rige Folk, saadan gaar det.“

„Bankdirektør Wulff er nu rigtig nok, “blev der saa svaret, „hans Kone har Penge, mange Penge, og hun er heller ikke fri for at være stor paa det, — men — sine Piger kan hun da holde; den Pige, de har nu, har været der, saa længe jeg kan huske. Wulff selv er en rolig, stilfærdig Mand, som alle kan lide, maaske har han for lidt Rygrad, men i Tyskertiden viste han da, at han kunde klare sig overfor det Kram, der fyldte hele Byen. Der gaar mange Historier om, hvordan han bed dem af, naar de kom og gjorde sig til, og det er vist lidt af et Under, de beholdt Palæet i Fred, for Jernhælene havde svært Kig paa det Hus, hvor de rigtig kunde lide at boltre sig.“

„Hvor mange Børn er der,“ blev der saa spurgt, for Interessen for Byens førende Spidser var altid stor.

„De har smæn kun en Datter, en køn Pige, der er svært jævn og ligefrem, skønt hun er godt forkælet og forvænt. Jeg kender hende, Jomfru Lassen, der har tjent der saa længe; vi handler hos den samme Slagter, og vi faar os af og til en Sludder. Tro nu barestens ikke, at hun rakker sit Herskab ned, som Piger jo ellers har for Vane, nej, hun hører til de solide, og Frøkenen — ja, hun var nok kun en bitte Tøs paa tre—fire Aar, da Lassen kom til Palæet, hende kan hun ikke faa rost nok, saa glad er hun for hende.“

Saadan gik Snakken ofte, som sagt, den forholdsvis lille By var svært stolt af det fine Patricierhjem paa Bakken, — men, der var ogsaa ondskabsfulde Tunger, der ikke vidste meget godt at sige, og vel sagtens nærmest af Misundelse rakkede ned, alt det de kunde. — Bankdirektøren var en alt for svag Mand og vist ikke nær forsigtig nok med Bankens Penge, — det store Hus havde de bygget alt for dyrt, og hvem, der fløj saa højt op, faldt desværre tit dybest ned. Fruen var et vigtigt Skidt, der bare krævede ind og aldrig rørte sig til Gavns Gerning, og Tøsen, — uha, — en rigtig Flottenheimer, der bare pyntede sig og ikke havde en alvorlig Tanke i sin Kyllingehjerne.

Menneskenes Børn lader ofte Munden løbe, uden Tanke for hvad de siger, eller hvor meget ondt de gør med deres Snak, — de fleste holder desværre mest af at kritisere; medens andre har den gode Vane at glatte ud, Tiden alene viser, hvem der har Ret.

Det var en dejlig varm Foraarsdag sidst i Maj. Palæet laa badet i skinnende Sol og lignede en kostelig Perle puttet ned i en grøn Fløjlspude. Inde fra Skoven kukkede en Gøg højt og vedholdende, en Skovdue kurrede blødt og et blandet Fuglekor skingrede mellem de yndige, lysegrønne Bøge.

Nede i Parken lige ind til Skoven laa et henrivende lille Lysthus med blomstrede Gardiner for de smaa rødmalede Vinduer og en lav Naturtræsbænk under en mægtig Hyld ved Gavlen. Bænken var saa lav, at den tydelig nok var lavet til et Barn, men at den ogsaa var en magelig Plads for voksne, fik man Indtryk af, naar man betragtede det rolige, fredelige Ansigtsudtryk paa den unge Pige, der hvilede sig paa den.

Øjnene var halvt tillukkede, der svævede et lille blidt, drømmende Smil om den røde Mund, yndige kastaniebrune Krøller snoede sig om den hvide Hals, og hendes Hænder laa let sammenfoldede i hendes Skød. Den unge Pige var Direktør Wulffs eneste Barn og ganske rigtig baade forvænt og forkælet, men dog paa ingen Maade ødelagt, som onde Tunger, der ikke kendte hende, paastod.

I lang Tid havde hun siddet ganske stille uden at røre sig, men nu aabnede hun begge sine dejlige, mørkeblaa Øjne og sukkede af Fryd.

Hvor var det vidunderligt at sidde her ganske ene og bare lytte, — egentlig var det jo en højst mærkelig Trang, hun havde til ofte at søge Ensomheden, — Mor havde sikkert Ret, — hun var en løjerlig en, — lignede ikke det mindste sine to rare Forældre, — af og til gjorde det hende helt forvirret at føle, hvor vidt forskellig hun var fra de to Mennesker, der dog var Skyld i, at hun overhovedet var kommet til Verden. Mon det ikke var temmelig ualmindeligt mellem andre, der var bundet sammen med de stærkeste af alle Baand, Forældre og Barn; og af og til ligefrem pinte det hende at føle den Afgrund, der gabede mellem hende og Moderen, — — mærkelig nok, Moderen især. Alt hvad hun ligefrem kælede for, Stads, — Fest, — Penge, fine Bekendte, Ros, Smiger og helst mange Menneskers Misundelse, — brød Lisbeth sig ikke det ringeste om.

Selvfølgelig holdt hun af at klæde sig smukt og være soigneret, det skyldte man sig selv, — en virkelig Fest med glade Stemmer og sund Latter var ogsaa henrivende en Gang imellem, men absolut ikke hveranden Dag, saa blev det kedsommeligt, og Penge, — ja, naar man aldrig havde savnet dem, kan det jo godt være, man tog lidt for overlegent paa det, — faktisk gjorde de vel Livet rigt paa mange Maader, og dog, — — heldigvis — var de største Nydelser tilgængelige saavel for de fattige som for de rige. Med et lille muntert Smil lukkede hun igen Øjnene og lænede sit smukke Lokkehoved op mod Lysthusets Væg. Aah, de Fugle, de Fugle, hun elskede at lytte til dem, naar de rigtig slog sig løs, — hør, Gøgens Kukkuk var det morsomste, monotone, mest taktfaste Akkompagnement til hele Symfonien, Skovduen var Bassen, — den lille yndige Lærke derude paa Marken Diskanten, — Sangdroslens Triller inde fra Haven var lige ved at gøre alle de smaa Skovfugle Rangen stridig, — men nej, — — hun lo pludselig uden at aabne Øjnene, en Krage fløj med hæse Skrig lige hen over hendes Hoved, — det var nok Basfiolen, — men den var sandelig ikke helt ren i Stemmen, rigtig gnaven var den nok, fordi den ikke sang saa smukt som sine smaa fjedrede Kollegaer.

„Nej hør nu.“ En Stemme, høj, lidt skarp og temmelig misfornøjet, fik Lisbeth til at fare op fra sin liggende Stilling paa Bænken. „Maa jeg spørge, hvad i Alverden der gaar af dig, her ligger du med lukkede Øjne og 1er lige op i Luften, Klokken er over 11; har du glemt, du har lovet at køre for mig til Magasinet for at prøve min Dragt; sov du her midt paa Dagen uden Tanke for dine Pligter, du er ellers en køn en, maa jeg sige.“

„Jeg sov skam ikke Mor, jeg lyttede,“ Lisbeth rejste sig hurtigt og smilede undskyldende til sin Mor, en høj, ganske flot Dame med elegant opsat Frisure, lysegraa Øjne og en stor, men pæn Mund, der var malet lidt for rød, „jeg sad bare og glædede mig over Fuglene, — har du hørt Kukmanden og de andre, er det ikke en henrivende Koncert?“

„Koncert — — puha, — — jeg synes, det er et ulideligt Spek takel,“ fnøs Fruen og saa ind mod Skoven, som om hun alene med sit Blik kunde gøre de smaa, kvidrende Sangere tavse, „allerede længe før Klokken 4 begynder der en syndig Skrigen og Skingren inde fra Træerne, og jeg ønsker inderligt, at det var som Radioen, den kan man da dreje om for, naar den keder en.“

Det trak foragteligt om den unge Piges Mund, og hun sendte sin Mor et baade forbavset og vredt Blik, tænk, at kalde den yndige Fuglesang for Spektakel, uf, hvor maatte det være tomt og trist at have det saa fattigt.

„Du sover jo til den anden Side, Mor, for lukkede Vinduer og nedrullede Gardiner,“ hun smilede sarkastisk, „saa skulde man da ellers tro, du var godt garderet mod „Spektakel“ fra mine smaa Venner.“

„Dine smaa Venner — uha.“ Fruen gik foran op mod Villaen, „du bliver mere og mere overspændt, for ikke at sige skør, — kom dog ned paa Jorden ligesom andre unge af din Omgangskreds, — hvad tror du f. Eks. din Tilbeder — Jann — vilde sige, hvis han var kommet og havde set dig sidde med lukkede Øjne og saligt Udtryk i Ansigtet, bare fordi en Kukker raabte op inde i Skoven.“

Hun lo skingrende og Lisbeth stemte uvilkaarligt i med: „Hvad han vilde sige, ja, det skal jeg saamænd fortælle dig i en Fart,“ sagde hun spottende, „Jann vilde knibe sine vandede Øjne tæt sammen og aabne sin dumme Mund til denne Sætning: „Naa, min Pige, sidder du og tæller, hvor mange Kys og Leveaar du skal have, — Kyssene skal jeg nok sørge for, kom her med Trutten — —, og saa vilde han forsøge at overgramse mig med sine ækle, fede Hænder, indtil jeg gav ham en lige i Synet, jo Tak, jeg kender min Tilbeder, som du kalder ham, og jeg hader Synet af hans slatne Skikkelse.“

„Men Lisbeth dog,“ Fru Wulff standsede helt forfærdet og stirrede vredt paa sin Datter, „sikken et Sprog du fører, og for Resten vil jeg sige dig, at Jann er en rigtig pæn ung Mand, som du ikke skal kimse ad. Hans Mor er, som du ved, adelig, og hans Far den rigeste Mand i hele Byen, endnu rigere end os. Blev du gift med ham og kom til at bo i København vilde du faa Adgang til de allerfineste Kredse og komme til at føre en herlig Tilværelse.“

„Jeg bliver aldrig gift med Janh, slaa det ud af Hovedet, Mor,“ Lisbeth gik hurtigt forbi sin Mor hen mod Verandaen, for hun saa, at der ventede hende et længere Foredrag om alle Fordelene ved den af Moderen saa meget ønskede Forbindelse, „lad os en Gang for alle lade være med at tale om det, nu kører jeg Vognen frem, det bliver spændende at se, om Dragten klæder dig.“

Fru Wulff aabnede Munden for at kalde Datteren tilbage men opgav det alligevel, desværre vidste hun, at hun vilde blive den lille i den Diskussion. Det kogte i hende af Vrede, — det dumme Pigebarn blev mere og mere overlegen og egenraadig, — hun trængte i høj Grad til at blive pillet ned og faa at vide, hvad hun skyldte sine Forældre, — — altsaa — — sine Adoptivforældre.

Fru Wulff knejste lidt med Nakken og gik stolt videre, — masske var det galt af hende, at Pigebarnet ikke forlængst havde faaet ren Besked, hvad hendes Mand saa ofte havde foreslaaet, men hun havde sat sig imod med Hænder og Fødder. Hvor tydeligt huskede hun ikke, at Barnet engang var kommet farende ind fra Gaden og tudbrølende havde raabt, — — „Mor, — — Mor, — — de siger ude paa Gaden, at jeg ingen rigtige „Foræller“ har, at du ikke er min Mor, — uf, — — kom ud og slaa dem rigtig haardt, for det er ikke sandt, — — vel da, Mor?“

De boede i København dengang, og hun var lykkelig, da de skulde flytte til Provinsen, hvor Hemmeligheden kunde blive bevaret, — hvad svarede hun i Grunden Lisbeth dengang, hun huskede det ikke, men noget afgørende maa det jo have været, for Sagen var aldrig senere blevet nævnt mellem Mor og Barn, men selvfølgelig, — hun var jo ogsaa kun ganske lille, knap fire Aar.

Det var nu saadan sin Sag at tage et fremmed Barn til sig, men den Gang, det skete, havde hun ikke været i Tvivl, hun og Wulff havde været gift i ti Aar; et Par Aar efter deres Giftermaal havde hun været dødssyg efter en Abort, hendes Liv blev reddet, men Lægen havde oplyst hende om, at hun aldrig oftere vilde komme i en lignende Situation, altsaa aldrig vilde faa et Barn, og hun gav ikke Manden Rist eller Ro, før det blev bestemt, at de vilde adoptere et. Wulff varBankassistent den Gang, hans Gage var langt fra svimlende, men hun selv havde arvet to Hundrede Tusinde efter sin Bedstefar, saa de havde godt Raad, og i dette, som i det meste andet, fik hun sin Vilje.

Som sagt, da hendes Mand blev udnævnt til Direktør for Bankens Filial i Provinsen, blev hun ikke, som han troede, ulykkelig, snarere glad, vilde Planer fyldte hendes Hoved, om hvordan hun skulde blive den førende Dame i Byen, — — om det flotte, store Hjem hun vilde faa bygget for sine Penge, — i en mindre By var det lettere at blive en, alle saa hen til, misundte og beundrede, — det var hendes Maal, og hun naaede det.

Hvor hun huskede den første Tid der i Byen, Lisbeth var et yndigt Barn, knap fem Aar, da de flyttede fra København; af en Provinsby at være var denne baade stor og med paa Noderne, alt nyt var selvfølgelig i høj Grad interessant, — og naar hun promenerede i Parken med sit fikse Barn ved Haanden, vidste hun, at alles Øjne fulgte hende:

„Hvor er den lille Pige henrivende,“ lød det ikke alt for sagte efter hende, „og hvor hun ligner sin Mor.“

Naar Fru Wulff hørte det, knejste hun stolt og lovede sig selv, at ingen skulde lære Hemmeligheden at kende, — Hemmeligheden om at Barnet fra Fødslen ikke var deres eget, men Datter af en Sygeplejerske og en Storgodsejer et Sted paa Landet, Navnet kendte Fru Wulff ikke, og vilde ikke kende.

Forstanderinden paa det Børnehjem, hvor hun i sin Tid havde henvendt sig for at faa Raad med Hensyn til det vigtige Skridt at adoptere et lille Barn, havde forklaret følgende:

„Jeg har en god Veninde, — hun er fem og tyve Aar og har i længere Tid været Sygeplejerske paa et Gods et Sted her i Landet. Hun selv er det fineste og sødeste Menneske, man kan tænke sig, — Godsejeren, der hvor hun er, skal i alle Maader være en god og rettænkende Mand, meget musikalsk og stor Naturelsker. I nu snart fem Aar har hans Kone været syg, det er en Art Sindssyge, — hun har ingen Hemninger, — drikker, naar hun kan snige sig til at faa Spiritus, — bander, raaber, laver Skandale og plager sine Omgivelser, saa de er ved at give op. Min Veninde er Datter af en Præst paa Landet, hun har holdt længere ud end andre, der har været for at pleje dette skrækkelige Menneske, som hører hjemme paa en Anstalt, men som ingen vil have, — hun, min Veninde, er smuk, stilfærdig og venlig, alle holder af hende, og — — ja, saa skete det, som maatte ske, hun og Godsejeren kom til at elske hinanden. Fra hendes Side var det til at begynde med Medlidenheden med den arme, ensomme, forpinte Mand, der fik hende til at være saa meget som muligt for ham i sine Fristunder, men snart gik Medlidenheden over til Kærlighed, Godsejeren er en mandig, nobel og fin Mand, de to fandt i Mørket Lyset hos hinanden, og er det til at undre sig over.

— Hun er som sagt min Veninde, — jeg holder usigeligt af hende og vil hjælpe hende alt det, jeg kan. Forholdet er det, at Lægen har tilraadet Godsejeren en Kur i Frankrig, som han mener vil helbrede hans Kone. Godsejeren, der ikke aner Spor om min Venindes Tilstand, ser sig nødsaget til at rejse, han elsker min Veninde, men kan ikke svigte sin syge Kone, som han ved vil blive saa hysterisk, at hun sagtens berøver sig selv Livet, hvis der bliver Tale om Skilsmisse. Baade han og hun har bedt min Veninde om at rejse med, men af forklarlige Grunde har hun sagt nej, ingen uden jeg kender hendes Tilstand; Forholdet har haft Følger, om en Maaned skal hun til en Fødselshjælperske, som jeg stoler paa, og bag efter kommer Barnet til mig.

Som Fruen kan forstaa, ligger denne Sag mig stærkt paa Hjerte, jeg beholdt inderlig gerne Barnet, — Dreng eller Pige, her hos mig, men kunde der findes et godt, kristent Hjem, tror jeg, det er bedst for alle Parter, at den lille bliver adopteret bort. Min Venindes Mor er levende og af den gamle Skole, jeg tror, hun vilde tage sin Død, hvis hun fik Kendskab til Datterens Ulykke, — som hun sikkert vilde kalde det, og givet er det, at min stakkels Veninde i Øjeblikket er ulykkelig, hun ved, at mit Raad er godt, men det vil sagtens næsten knuse hendes Hjerte at give det lille Væsen fra sig, dog har jeg faaet hende saa vidt, at hun overlader til mig, hvad der skal gøres, naar Barnet er kommet; finder jeg, som sagt, et Hjem, der synes mig passende, afgør jeg Sagen, uden at min Veninde faar Kendskab til noget; det er et stort Ansvar, jeg der paatager mig, men jeg tror, det er rigtigt.“

Fru Wulff, der trods alle sine overfladiske Fejl havde et varmt, medfølende Hjerte, var baade rørt og vildt begejstret:

„Det Barn bestemmer jeg mig for,“ svarede hun helt bevæget, „De kan faa alle de Oplysninger, De ønsker, om min Mand og mig, — jeg lover, saa vidt det staar i min Magt, at opdrage Barnet saa samvittighedsfuldt som muligt og give det et godt, kristent Hjem. Kun et fordrer jeg til Gengæld,“ her gjorde hun en Pause, saa sig om, og greb højtideligt en Bibel, der laa paa Bordet ved Siden af hende: „Jeg ønsker som sagt at adoptere dette Barn, Dreng eller Pige, forudsat at det bliver erklæret sundt og rask ved Fødslen,“ vedblev hun og lagde Bibelen foran Forstanderinden. „Jeg afstaar fra at kende saavel Moderens som Faderens Navn, det er sikkert bedst saadan, men jeg fordrer selv samme Betingelser. De kender mit og min Mands Navn, og ved nærmere Undersøgelse vil De blive klar over, at vi er saadan stillet, at vi uden Samvittighedsskrupler tør paatage os Ansvaret for den lille endnu ufødte, — vil De nu med Haanden paa Bibelen love mig, at naar Adoptionen er i Orden, bliver det saadan, at ingen andre end De ved, hvor Barnet er havnet. Det kan vel ordnes, — — ja, jeg mener, der skal vel skrives Papirer og saadan — — men — — “

„Selvfølgelig bliver den Sag alene mellem Dem og mig,“ svarede Forstanderinden alvorligt; hun var en høj, mørkhaaret Dame med kloge, graa Øjne. Med et svagt Smil tog hun Bibelen i sin Haand og holdt den ligesom kærtegnende ind mod sit Bryst: „Med Guds naadige Hjælp vil Deres Beslutning blive til Velsignelse for Dem og det lille Barn, og jeg lover hermed højtideligt at holde Hemmeligheden om, hvor Barnet er havnet, strengt fortroligt mellem Dem og mig.“

Fru Wulff var gaaet derfra med de bedste Indtryk af den myndige, alvorlige, men dog hjertevarme Dame, og nu oprandt en Tid, hvor hun gik i lige saa stor Spænding, som om det var hende selv, der skulde føde Barnet til Verden. Endelig en Morgen, tre Maaneder efter, ringede Telefonen, og Fru Wulff hørte Forstanderindens, af Bevægelse, helt forandrede Stemme:

„Der er kommet en lille Pige,“ hviskede hun saa sagte, at Fru Wulff kun lige akkurat kunde høre det, „et yndigt Barn, — hun er her paa Hjemmet, og De kan se hende, naar De ønsker. Men jeg raader Dem til at lade mig beholde hende en Maaneds Tid, for at vi kan være sikker paa, at hun er sund og rask i alle Maader.“

Og saadan blev det, Hr. og Fru Wulff tog straks ud til Hjemmet og stod helt betaget ved Vuggen, hvor den lille Pige sov trygt og roligt; selvfølgelig vilde Fruen helst have taget Barnet med sig straks, men hun indsaa, at det var rigtigst at vente lidt. Tiden kunde jo heldigvis forkortes paa bedste Maade, — der blev købt Udstyr, — indrettet Barneværelse, fæstet Nurse, — hele Hjemmet stod paa den anden Ende af Travlhed, og værre blev det, da først den lille Prinsesse — for en, saadan lignede hun, — blev puttet i alt det hvide Kniplingsværk, — — og endelig hentet hjem.

Og et Hjem, et virkelig godt Hjem, fik dette lille uønskede Elskovsbarn, især efter at Familien var flyttet til Provinsen og ind i det nybyggede dejlige — — sunde Skovluft, plejet og vogtet som en Drivhusplante, forkælet, forpylret, men paa Grund af sin sunde, gode Natur dog ikke ødelagt, voksede den lille Pige, der blev døbt Lisbeth, sig stor og smuk.

Hele hendes Barndom var som en lang Solskinsdag, men — — hun var ikke ret gammel, før hun begyndte at tænke dybt over meget, hun ikke rigtig forstod. Hun elskede selvfølgelig sin Far og Mor, men — — tit og ofte var de nu sære begge to. Hvorfor var Mor f. Eks. meget sødere mod den ækle gamle Professorinde, der altid lignede et pyntet Fastelavnsris, end mod den rare, lille Dame, der var gift med en Mand i Fars Bank, og som kun kom med til Selskaber af og til, fordi Far forlangte det. Og hvorfor var Far saa sær, naar de var ude at spadsere sammen, — Mor gik altid paa Strøget med hende, og det kedede hende ubeskriveligt, men med Far travede hun lange Ture helt ud paa det dejlige Bondeland. Aah, der var saa morsomt derude, saa meget at se og høre, men Far blev gerne gnaven, naar hun stod stille og lo ved Synet af en vigtig Andrik, der spadserede foran sine Ænder som en General i Spidsen for Tropperne:

„Hvad i Alverden morer dig nu, Pigebarn,“ udbrød han tit termmelig utaalmodigt, Bankdirektøren gik nemlig kun for Sportens Skyld og for at lade den friske Luft klare den stakkels af tørre Tal og Spekulationer trætte Hjerne, „hvis du vil gaa Tur med mig, maa du holde Trit, — jeg kan ikke staa stille hvert Øjeblik.“ Hun fik ogsaa meget sjældent Lov til at plukke Blomster paa sine Ture med Faderen, hjemme havde de jo Haven fuld, og Gartneren sørgede for Fyld til Vaserne; Roser og slige duftende Dejligheder var selvfølgelig vidunderlige, men hvem kunde staa for det brogede Flor, der fik Grøften til at ligne det skønneste, kulørte Silkebaand trukket gennem et grønt Fløjlstæppe. Baade Far og Mor kaldte det Ukrudt, og som Barn var det hende forbudt at slæbe det hjem til sine egne Vaser, men nu, da hun var voksen, kom hun gerne med Favnen fuld, naar hun havde været ude at trave sine herlige, ensomme Ture, — en spraglet Buket — røde Valmuer, blaa Kornblomster, hvide Margueriter og den dejlige spindelvævsfine Skarntyde, der som et Slør skærmede sine mere straalende Søstre.

„Kast dog alt det Ukrudt væk og lad Gartneren give dig nogle rigtige Blomster,“ sagde hendes Mor, naar hun saa hende komme stormende med sin Fangst, „de er jo ikke halvt saa kønne som dem, vi har i Haven, og dufter ikke Spor.“

„Om smagen kan man som sagt ikke diskutere,“ svarede Lisbeth med et lille let ironisk Smil, „og dufter gør de nu, prøv engang at stikke Næsen ned i denne lille, blaa Kornblomst, — det er ogsaa rigtige Blomster, alle Blomster er — rigtige — ligesom alle Børn er ægte, — — ja — ha, — det var et lille Sidespring, — men — vi var jo i Diskussionsklubben i Aftes, og Emnet var — ægte og uægte Børn, — har man kendt en saadan Uretfærdighed, jeg tillod mig ogsaa at protestere, — — ethvert Barn, født i eller udenfor Ægteskabet, er en Guds Skabning og derfor ægte, — — ligesom disse Grøfteblomster er ligesaa rigtige Blomster som Gartnerens Roser, — skal vi ikke være enige om det.“

Fru Wulff var den Gang faret lige op til sin Mand, der netop var ved at klæde sig om til et vigtigt Møde: „Hør dog hvad Lisbeth lige har sagt, det Pigebarn er nu mærkelig, — tror du, hun aner noget, — hun er ofte næsten spydig overlegen mod mig, — har ingen Fortrolighed til mig og er ikke Spor taknemmelig, — hun er saa forskellig fra os som Ild fra Vand, og jeg tror, hun ligefrem er stolt over det, hun trænger til at blive pillet lidt ned; synes du, jeg skulde tale lige ud med hende.“

„Gør som du vil, — — jeg maa gaa, — jeg har travlt.“

„Travlt, — — travl-t, ja, det har du jo altid — —,“ fnøs Fru Wulff rasende, „det er, som om den Bank har opslugt dig, — hvad gaar der af dig i den senere Tid.“

Fru Wulff talte ikke fortroligt med Lisbeth, hun turde ligefrem ikke, — som hendes Mor, — hendes rigtige Mor, havde hun nu trods alt en vis Magt over Pigebarnet. Fik hun først Sandheden at vide, kunde ingen sige, hvordan hun vilde reagere, — den Kløft, der var mellem dem, blev maaske saa endnu bredere, — for at der var en Kløft, vidste hun godt. Selv holdt hun meget af sin smukke, unge Datter, og Lisbeth holdt selvfølgelig ogsaa af sine Forældre, men, — denne inderlige Følelse, den dybeste og stærkeste af alle Følelser, Blodets Baand, — der bandt Forældre og Børn saa nær sammen, — den manglede, — det følte hun selv og, — — det frygtede hun for, at Lisbeth ogsaa følte.

Pigebarnet havde som sagt ingen Fortrolighed til sin Mor, — ja, havde vel omtrent aldrig haft det, — en sær, indesluttet og næsten alt for artig lille Pige havde hun været, et mærkeligt Barn, der bar sine smaa og store Sorger alene, eller gik til Pigen med dem, — heller ikke nu talte hun til sin Mor om noget, — se nu bare med Hensyn til Jann, — det manglede bare, hun skulde kimse ad et Parti, alle andre Piger laa paa Lur efter, — hun tog ham jo ogsaa nok, — — men irriterende var hun tit med sit overlegne næsten ironiske Smil og sine afgjorte Meninger, naar et eller andet meget alvorligt kom paa Tale, naa — Pigebarnet var vel i en vanskelig Alder, ikke Barn og ikke helt voksen, — lad hende nu faa lidt mere Forstand, saa blev hun nok nemmere at komme ud af det med.

Saadan trøstede Fru Wulff sig selv, naar hun og Lisbeth havde haft et af deres sædvanlige smaa Sammenstød, — trøstede sig med, at Fremtiden vilde bringe Forandring, — — og det gjorde den, om end paa en anden Maade end Fruen havde ventet.

Andet kapitel

Bankdirektør Wulff sad en Dag henad Midsommertid inde paa sit private Kontor og havde frabedt sig enhver Forstyrrelse.

Wulff var en Mand i sin bedste Alder, kun lige fyldt fem og halvtreds, men som han sad her, sammensunken i sin store Lænestol, saa han mange Aar ældre ud. Gusten, sygelig bleg med dybe, mørke Rande under Øjnene, nervøse Trækninger om Munden, sad han og saa frem for sig med et paa en Gang haabløst og inderlig ulykkeligt Blik.

Paa Skrivebordet foran ham flød det med Breve, Protokoller og Papirer i lange Baner, men han rørte ikke ved noget af det.

Han sukkede dybt og tog sig til Panden, — — aah, hvor var det godt at sidde her alene lidt, maaske vilde det lette det frygtelige Tryk, der laa som et gloende Jernbaand om hans Pande og fik ham til at frygte, at han ikke fik Tid til at føre Kampen til Ende, den Kamp han maatte og skulde igennem for at kunne staa som en blot nogenlunde hæderlig Mand i Folks Omdømme, naar han nu snart var væk.

Han følte, at han skulde dø, — og kun Gud vidste, hvor han længtes efter at lægge sig ned og sove, — — sove fra alt det han knap kunde se igennem og ligesom slet ikke forstod.

Hvordan var dette dog egentlig kommet, — — i mange gode, lange Aar havde han været en dygtig, paalidelig og paapasselig Bankmand, det turde han sige om sig selv, — og nu, — — nu var det kommet dertil, at han skulde takke sin Gud og Skaber, hvis han kunde betale enhver sit og ikke blive haanet og peget Fingre ad, naar alle de intetanende Mennesker, der havde betroet deres faa Sparepenge i hans Varetægt, fik Sandheden at vide.

Hans Tanker, der som sorte Ulykkesfugle med hæse Skrig for gennem hans Hjerne, standsede et Øjeblik for lidt efter atter at tage fat paa deres vilde Flugt. „Hvad var Skyld i hans Fallit i Livet, for Fallittenspiller var han saa helt og fuldt, — — „Det hvide Palæ,“ — — ak ja, det store, alt for flotte Hus, der slugte alt, hvad han tjente, og langt mere til, — det — og saa hans uhæderlige Ven, der fik ham lokket ind paa Spekulationernes slibrige Bane, — — nej nej — og atter nej, — — hans egen Svaghed, hans indolente Afsky mod at sige nej, — — baade hjemme og blandt Venner, — det alene bar Skylden for, at han nu ikke blot havde forspildt et helt langt Livs hæderligt Arbejde, men tillige ført sig selv og sin intetanende Familie til Tiggerstaven.“

Intetanende Familie, — — Telefonen ringede, — — han for hen, satte Fingeren haardt paa Knappen, saa Ringningen hørte op, ventede lidt og ringede saa selv Centralen op.

„4002“ — bad han med en Stemme saa haard og streng, at Telefondamen overhovedet ikke kendte den, „er det 4002, — — er min Kone hjemme, — nej, De skal ikke kalde, blot sige, at jeg kommer hjem til Frokost, — — kommer nu med det samme, jeg maa træffe hende.“

„Det er saa sandelig en uventet Ære, du gør os,“ udbrød Fru Wulff, da hendes Mand kort Tid efter bleg og med mørke, mærkelige ligesom udslukte Øjne kom ind i Spisestuen, hvor Lisbeth og hun netop lige var begyndt paa Frokosten, „jeg kan snart ikke huske, det Under er sket, at du har spist Frokost sammen med os, — — hvad er der hændt, — — har Blom svigtet dig i Dag.“ Blom var Bankens Sagfører, og han og Wulff havde i de sidste fire Aar hver Dag spist Frokost sammen paa Byens førende Hotel. Han var Pebersvend, en Selskabsmand som faa, og vel lidt i alle Kredse. Alle kunde lide den muntre Sagfører; nok var der Skumlere, der hviskede om, at han hørte til de Mennesker, man ikke skulde tro alt for meget paa, — men slige Stemmer blev ikke hørt, før det var forsent.

„Blom er rejst,“ kom det sagte fra Wulff, der havde sat sig, men til Lisbeths store Forundring sad og saa mere end mærkelig ud. Der perlede smaa Sveddraaber paa hans Pande, — — af og til for han sig med Haanden gennem Haaret, og hans Læber bævede nervøst, „der er hændt noget mindre behageligt; naar I har spist, skal jeg fortælle jer, hvad det er, jeg gaar ind saa længe, — for jeg har ingen Appetit i Dag, vi har haft saa travlt hele Formiddagen.“

Lisbeths Hjerte bankede pludselig ængsteligt, Far var ulykkelig, og han saa syg ud, — — der maatte være sket noget meget alvorligt, og paa en Gang gik det op for hende, at han ikke havde været sig selv længe. Hans Kone derimod mærkede intet, kendelig oplivet ved engang at have en at snakke op til, stod Munden ikke paa hende:

„Jeg har sandelig ogsaa haft travlt,“ pludrede hun løs og smurte et tykt Lag Camembert paa en Kiks, „først har jeg faaet Massage, — jeg kan lide at spise godt, men det maa ikke sætte sig fast, — for Resten snakkede hun op om en Regning, — den har været i Banken, men var ikke betalt, de er uforskammet dyre, den Slags nødvendige Mennesker.“ Hun tørrede Hænderne og svansede foran ind i Stuen. „Saa har Lisbeth og jeg været nede at prøve min Dragt, du vil spile Øjnene op, naar du ser den, min Ven, jeg bliver igen den lækreste Dame i Byen, — men den var dyr, — — uforskammet dyr, jeg faar den til Søndag, og du skal faa den Ære at promenere med din elegante Frue.“

Hun smilede koket, men blev pludselig højst alvorlig: „Det er sandt, hvad i Alverden er det for Sløseri med jer, betaler I overhovedet ikke Regninger mere; ved du, hvad Fyren derhenne tillod sig at sige til din Kone, — — om jeg havde noget imod, at de fik Kostumet betalt ved Afleveringen, — — det var jo temmelig mange Penge, det drejede sig om, og der stod ikke saa lidt i Forvejen, — — jeg maatte endelig ikke tage ham det ilde op, han havde desværre haft lidt Vrøvl med Direktøren og nu — —. „Ja, nu kan De bande paa, De faar Vrøvl med mig,“ raabte jeg og bad om øjeblikkelig at faa talt med Direktøren, — han var nu ikke til Stede, og jeg var i min Hidsighed lige ved at gaa uden Dragten, saa rasende var jeg. Har du kendt noget saa uforskammet, — men — — svar mig nu, — hvad mener Manden, — — er der ingen Orden i Sagerne hos jer mere, — jeg har vel Raad til at købe, hvad jeg ønsker mig, og har heldigvis ogsaa Penge at betale med.“

„Nej,“ — — Ordet lød saa svagt, at Fruen knap hørte det, eller i alt Fald troede, at hun havde hørt fejl. Hun stirrede paa sin Mands blege Ansigt, de var gaaet ind i Dagligstuen, — og Lisbeth, der var fulgt efter Forældrene, ventede ængstelig, det var, som om Luften om hende var ladet med Elektricitet, — hun ventede et Brag af en eller anden Slags, og det udeblev heller ikke.

„Hvad er det, du mumler,“ spurgte hendes Mor vredt, „du er saa sær, — tal dog højt Mand, jeg sagde, at jeg da heldigvis havde Penge nok til at betale de Par Regninger med.“

„Og jeg svarede — — nej — —.“ Det lød noget højere, men helt tonløst. „Prøv at bære over med mig, kære, jeg ved, jeg har forsyndet mig mod dig, men — — jeg er syg, lad mig faa Lov at fortælle alt uden Afbrydelse, — jeg burde forlængst have sat jer ind i Forholdene, som de desværre har udviklet sig. Blom er flygtet for Følgerne af vor Svaghed, vi har spekuleret sammen og tabt, det har staaet paa i længere Tid, du ved, jeg har aldrig kunnet lide denne Form for Berigelse, — men — — jeg lod mig friste, — vort Hus her blev alt for dyrt, koster for meget Aarene rundt, hele Levevisen var sat for højt op, — jeg har, som du ved, prøvet paa at sætte den ned, men har været for svag, — i dette som i alt andet; dine Penge er borte, — — ja, du vil vel aldrig tilgive mig, — men jeg beder dig, vær rolig, — — forhaabentlig kan jeg beholde min Stilling: vi sælger Villaen her, og kan saa betale hver sit, — dum og svag har jeg været, men jeg tror ikke, nogen ellers kan beskylde mig for Uærlighed.“

Hans Kone saa paa ham, først maabende, undrende, — men endelig forstod hun alt.

„Spekuleret — — med mine Penge, — — aah,“ næsten skreg hun, „og du tillader dig at tale om Ærlighed, — — en Tyv er du, — — en, en Bedrager — — men — — det kan ikke være sandt, mine Penge, — mine mange, mange Penge.“

„Dine mange Penge, ja, —“ tungt og trist kom Ordene fra den nu helt sammensunkne Direktørs blege Læber, „det, der skulde være en Velsignelse, blev en Ulykke. I sin Tid, da jeg var en fattig ung Mand og vidste, at jeg skulde klare mig med min Gage, var ingen mere sparsommelig og paapasselig end jeg, men — da vi to blev gift, og du arvede den store Sum, — da vi blev saa eventyrligt rige, — da blev det forbi med Fornuften. Jeg bildte mig jo ind, at Formuen aldrig kunde slippe op, — lod staa til, var med til at øse ud med begge Hænder, — Pengene strømmede som en rivende Flod, — alting blev anderledes, — — vi brugte for meget, — fik for flotte Vaner — —“

„Hold op, — — jeg gider ikke høre paa dig, — — nu skal det vel være min Skyld, at du har spekuleret os fattige,“ Fru Wulff var helt sanseløs af Raseri, „men jeg vil ikke være fattig, Palæet her er mit, — ingen har Lov til at røre det, — — ingen — — ingen —“

„Mor,“ Lisbeth, der bleg og alvorlig havde staaet helt stille og lyttet, gik nu hen til sin Mor, der fòr skrigende op og ned ad Gulvet, „vil du have, at alle skal høre dig, — se dog paa Far og tag dig sammen, — vi maa hjælpes ad nu, — for vi har Skyld alle sammen.“

„Nej, Skylden er min, — helt min,“ Direktør Wulff rejste sig og saa paa Lisbeth med store, brændende Øjne, „jeg, som Manden, burde forlængst have taget Skeen i en anden Haand, ingen kan bebrejde mig det mere end jeg selv. Ogsaa dig, stakkels Barn, — som vi har ladet vokse op i Luksus og Velstand, — nu bliver du vel nødt til at klare dig selv, — vort Ansvar over for dig har vi taget for let, — maaske havde det været bedre, om du aldrig var kommet i vort Hjem. Men du er stærk og klog, — vil du hjælpe din Mor nu, — — jeg har ikke mange Kræfter, — — og dem jeg har — —.“

Der blev banket paa Døren, — — og Pigen stak sit Hoved indenfor, — hendes Øjne stod paa Stilke, — hvad i Alverden var der galt, — — sikken de raabte op herinde.

„Der er Telefon til Direktøren, — —“ sagde hun, og hendes Stemme blev spagfærdig, da hun saa ham, „det er fra Banken, Direktøren skulde komme derhen med det samme.“

Wulff forsøgte at tage sig sammen, — — Lisbeth saa, hvad det kostede ham, og fik Taarer i Øjnene. Uvilkaarligt lagde hun sin Haand ligesom trøstende paa hans Arm og hviskede: „Vær nu rolig, Far, jeg skal nok tage mig af Mor, — — pas paa dig selv, hører du.“

„Tak Barn,“ — han lod Haanden fare glattende hen over Haaret og vendte sig mod Døren, „forklar din Mor, at Palæet her maa og skal sælges, hvis jeg skal undgaa at bringe Sorg og Ulykke i mange smaa Hjem, — desuden, — — sælger vi det ikke, bliver det taget, — det sidste er dog det værste.“

Og uden at se paa sin Kone, der stod midt i Stuen og sendte ham rasende Blikke, skyndte han sig ud.

Der blev et Øjeblik næsten dødsstille i Stuen, men saa begyndte Fruen igen at larme: „Hvad sagde han, — — hvad i Alverden mente han, — — Palæet skal sælges — — ellers blev det taget, — — ja, — jeg tænkte det nok, — — en Bedrager er han, — — en Tyv, — og nu skal jeg altsaa redde ham ud af Politiets Klør.“ Hun græd, baade af Arrigskab og Sorg. „Men Hjemmet her er mit, — — mit eget helt alene, — — jeg vil ikke være fattig, — — en Forbryder, en Skurk er han, naar han spiller mine Penge væk for at tilfredsstille sine egne Lyster, — — aah, hvor har jeg været godtroende, — Blom og han har nok ordentlig moret sig, naar jeg blev ved med at sende Regninger, som aldrig blev betalt, og nu, — — nu bliver vi til Spot og Latter for hele Byen — — jeg hader — — hader — — — hader ham.“

„Mor, pas paa hvad du siger,“ Lisbeth havde bleg og roligt ladet sin Moder rase ud, men nu afbrød hun hende med en Stemme saa kold og skarp, at hendes Mor uvilkaarligt saa forbavset paa hende, „Far har været svag, det er sandt, men vi har Skyld alle tre, — Gang paa Gang har han talt om, at Tiderne var daarlige, vi skulde spare, — men vi har ikke rettet os efter ham, indrøm Mor, at du er vanvittig ødsel og ikke et Minut har tænkt paa at spare lidt.“

„Og hvad kommer det saa dig eller ham ved,“ rasede Fruen videre, „har jeg maaske ikke Lov at bruge mine egne Penge, — men saadan gaar det gerne, naar Manden har spillet op med det hele, faar Konen Skylden, — men det gaar ikke, ikke denne Gang, — — jeg skal skrige det ud paa Torvet derude, — — det er ham — — ham — — og ingen anden.“

„Mor, Mor, jeg skammer mig over dig.“ Lisbeth undrede sig over, at hun følte saa lidt selv, ikke andet end grænseløs Vrede mod sin Mor, der viste sig saa hjerteløs og egenkærlig nu, da det netop gjaldt om at vise Sammenhold. Selvfølgelig var det en skrækkelig Tilstaaelse, hendes stakkels Far var kommet med, ikke mærkeligt at Mor blev ude af sig selv, egentlig burde hun vel føle Medlidenhed med hende, og gjorde det ogsaa, selv om hun havde meget mere ondt af stakkels Far. Hun forstod saa meget, at det stod endnu værre til, end han havde sagt, — hvis han virkelig havde spillet ikke alene med sine egne, men med Bankens Penge — og det var tydeligt, at han havde gjort det, — saa fik han nok ikke Lov at beholde sin Stilling. De blev altsaa fattige nu, — det lød helt mærkeligt for hendes eget vedkommende, — ja, nu var det nok hende, der maatte skamme sig, for egentlig syntes hun, det var spændende. Selvfølgelig holdt hun af sit Hjem, elskede Det hvide Palæ, Haven, Skoven, sit dejlige Værelse ud mod Fuglekoret, men aah — — hvor havde hun været led og ked af den intetsigende, kedsommelige Tilværelse, de førte. Tom var den, — fattig og tom trods de rige Omgivelser.

Hun havde Gang paa Gang bedt Mor om at faa Lov at lære et eller andet, — en helt skør Idé, havde hun altid faaet til Svar — med en haanlig Latter. Hvorfor havde hun ikke talt med Far om det, — — hvorfor fandt hun sig i at være det intetsigende, dumme Pigebarn, som Mor vilde have hende til, hvorfor følte hun sig altid saa underlig — ligesom fremmed overfor de to, som hun jo dog holdt af, — holdt meget af. En unaturlig Datter, blev hun kaldt, og det var vist sandt, — men hvorfor var hun det, — hvad kom den af denne mærkelige Følelse, som om hun egentlig ikke rigtig hørte til her, — og — nu — — hvad var det, Far sagde for lidt siden, — — i Øjeblikket hørte hun det vel knap, men nu, — — det lød stadig i hendes Øre, — — „maaske var det bedst, om vi aldrig havde taget dig til os, i vort Hjem,“ — — jamen — — aah, hendes Anelse, maaske — maaske — — saa var det altsaa rigtigt, — —.

Hun havde staaet helt stille og slet ikke hørt den rivende Ordstrøm, der ustandselig flød fra hendes ophidsede Mors Læber; men pludselig lyttede hun, — — hvad var nu det, Mor sagde:

„Overlegen og kølig som sædvanlig, en køn Tak for alt hvad vi har gjort for dig — — givet dig et Hjem, som alle sikkert har misundt dig, — klædt dig som en Prinsesse, — forkælet og forvænt dig, — du — du — du — hvor vilde du egentlig have været, hvis vi ikke havde taget os af dig. Skamme mig, — — ja, — — det måa du nok hellere selv prøve paa, — du har mere Grund til det, du er en utaknemmelig, hjerteløs — — —.