Maria Helleberg

Lille Jens Lund

Lindhardt og Ringhof

Lille Jens Lund

Copyright © 1999, 2016 Maria Helleberg og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711490099

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Jens og Ellen

Lille Jens blev født en morgen i maj. Han var meget lille, men så smuk så smuk. Ingen havde set så smukt et barn før. Han var lille og lys, og han havde hår på hovedet. En lille hvid tot hår groede på hans isse.

Et ægte søndags-barn, sagde folk.

Hverken hans far eller mor havde troet, at deres søn ville blive så køn. Faren hed også Jens. Men han var stor og tung i det. Moren hed Karen og var lille og fin, men med meget store hænder. De havde været små, da hun var barn. Men da hun fyldte syv, blev hun sendt ud at tjene. Hun malkede køer og vaskede tøj. Og hænderne voksede.

Resten af hende var ikke vokset helt så meget.

Folk sagde, lille Jens lignede sin mor. De kaldte det nu ikke »ligne«. De sagde »tog efter«. Køn var han. Folk sagde, at Mor Karen også havde været køn. Da hun stod brud.

Hans far blev kaldt for Store Jens. Han var også meget stor. Og han var smed. Lille Jens lignede ham slet ikke. Men det var der ingen, der undrede sig over.

Lille Jens voksede sig aldrig stor. Han var altid meget mindre end de andre. Naboens Keld var født to uger før Jens, men Keld var meget højere.

Jens fik tilnavnet »Lille«. Det syntes han godt om. Man syntes også, at han var en køn dreng. Men ingen sagde det højt. Drengen kunne jo gå hen at blive sær. Og det ville man ikke vide af. Der på egnen.

Han lærte hurtigt, hvordan man undgår at få bank, når man er lille. Man stikker af. Lille Jens løb hurtigt. Det reddede ham mange gange.

Lille Jens fik ingen søskende. Det var helt uhørt dér på egnen. Bønder fik mange børn. Alle gårdene genlød af børns latter.

Lille Jens var alene. Og det havde han det godt med. Han fik alle gaverne til jul. De andre børn måtte dele. Lille Jens var alene om kærlighed og gaver. Han fik en lille hund, da han fyldte fem. Og en hest, da han blev seks.

Men ingen turde sige, at Lille Jens var en forkælet møg-unge. For han var så køn, og han var så lille. De fleste havde lidt ondt af ham.

Da Lille Jens skulle i skole, fulgte hans mor ham hele vejen. Hun sad uden for skolen og ventede på ham. Han kom ud sammen med alle de andre børn, og hun gik hen mod ham.

Jens så ikke ud til at have taget skade, som hun havde frygtet. Hun havde ikke selv brudt sig om at gå i skole, og hun havde troet, at de andre børn ville drille Jens.

»Var det slemt?« spurgte hun ham.

Jens så op på hende. Han forstod ikke, hvad hun mente. Hvorfor skulle skolen være slem? Der var andre børn, og der var masser af ting, han aldrig før havde set.

Dagene gik. Lille Jens vænnede sig til at gå i skole. Han bad sin mor, om hun ville lade ham gå alene. Og ikke hente ham. Men Mor Karen syntes, det var det mindste, hun kunne gøre. Hvis nu børnene ville drille ham. Så var hun på plads og kunne forhindre det.

Det gik op for Jens, at pigerne kunne lide ham. Han var ikke så høj som de andre drenge, og han var pæn. Han lignede pigerne, ikke drengene. Når der blev råbt: »Drengene efter pigerne« i skole-gården, blev Jens stående. Han syntes, han var midt imellem. Han vidste ikke, om han skulle jage eller blive jaget. Men han blev ikke drillet.

Jens var lige så høj som Ellen. Hun havde langt rødt hår og var dygtig. Men Ellen var fattig. Det var det eneste, som var i vejen med hende. Jens vidste det ikke. Men det vidste hans far og mor.

De to fulgtes altid. Jens tog hende i hånden. Han nød, at de var lige høje. De talte aldrig om deres far og mor, og de var kun sammen i skolen.

Mor Karen sagde, at han ikke burde bruge så meget tid sammen med en pige. Jens gik længe tavs og tænkte. Ellen var ikke »en pige«. Hun var kun Ellen. Ellen kaldte heller ikke ham »Lille Jens«, men »Jens«, slet og ret.

»Hvorfor ikke?« spurgte han så.

»Fordi du er en dreng,« sagde hans mor.

»Men Ellen er en pige, og hun følges gerne med mig,« sagde han.

»Ja, det er også forkert,« svarede hans mor.

De gik lidt i tavshed igen, hånd i hånd. Jens savnede Ellen.

»Men man kunne jo ikke forvente sig noget bedre. Ikke fra det hjem,« sagde hans mor.

Jens forstod stadig intet. Han kendte ikke Ellens hjem.

Han hørte derhjemme, at hans mor sagde til faren: »Jens bruger for meget tid på Ellen. Det går ud over hans lektier.«

Jens tænkte, at det ikke var sandt. Han og Ellen var jo kun sammen i skolen.

Hans far kom hen og satte sig foran ham og så på ham. Fars smede-hænder var store. De var slidte og lignede slet ikke hænder mere.

»Nå, så du har allerede fået dig en kæreste,« sagde hans far.

Jens stod ret foran ham og sagde ingenting.

»Er det ikke lidt tidligt?« spurgte faren. »Er du ikke vel ung til at have en kæreste? Husker du at lave dine lektier?«

Jens nikkede. Selvfølgelig lavede han sine lektier.

»Nå, men så rend du bare ud og leg med dig,« sagde faren lettet.

Jens begreb stadig ingenting.

Det gik op for Lille Jens, at alle de andre børn fik tæv. Kun ikke han.

Nogle af børnene fik kun tæv én gang om ugen. Så kom faren ind fra arbejdet og tog sit bælte af og lagde det sammen. Han slog børnene over enden nogle gange. Somme tider hårdt. Somme tider bare for et syns skyld. Så gjorde det ikke så ondt.

Men ingen slog på Lille Jens. Han var en sød dreng.

Selv Ellen fik tæv. Hun kaldte det »bank«. Det lød mindre grimt. Hver lørdag fik hendes far at vide af hendes mor, hvordan børnene havde været uartige. Der var elleve børn, og de boede i et lille hus. Der var de, dagen igennem, tæt sammen. Så det var svært at undgå at være uartig.

Faren begyndte med de to ældste sønner. Når de havde fået bank, gik han ud for at sunde sig. Bagefter bankede han de andre børn efter tur. Ellen var den yngste. Hun fik ikke så mange bank, sagde hun til Jens. Ikke fordi hun var særlig artig, men fordi hun var den mindste. Hendes far havde ikke flere kræfter tilbage, når han kom til hende.

Hun viste Jens mærkerne efter bæltet. Det havde farvet huden bag på hendes arme rød. Jens tænkte, at hendes far alligevel havde slået hårdt til. Han havde ingen mærker at vise.

»Er du så artig?« spurgte Ellen.

Hun så på ham med store øjne. Det eneste helt artige barn, hun havde mødt i hele sit liv. Jens vidste ikke, hvad ordet »artig« betød.

»Mor siger, at du er forkælet,« sagde Ellen så. Man kunne høre, at hun heller ikke forstod ordet.

Måske var det derfor, hun sagde det til Jens.

»Hvad er det?« spurgte han. Verden var mærkelig, fuld af ord han ikke forstod.

»Fordi du er ene-barn,« sagde Ellen. Så hoppede hun ned fra hegnet og gav sig til at plukke blomster.

Hele resten af dagen gik Jens og tænkte på ordene. Hvor var det dog sært. Han var både artig og forkælet. Og ene-barn. Måske var det let at være artig, når man er enebarn.

Han spurgte sin mor, hvad ordene betød. Mor Karen blev meget stille. Jens tænkte, at hun nok heller ikke forstod. Men så sagde hun: »Det skal du ikke bryde dig om.«

Jens kunne ikke lade være. Han havde fået noget at vide om sig selv. Det lod til at være vigtigt. Andre mennesker talte om ham. Men han vidste ikke, hvad de mente.

En dag tog han Ellen med hjem. Faren var i den store by, hvor der var marked. Han havde taget to heste med, som skulle sælges. Jens holdt meget af sin fars heste. Han var ked af, at de skulle sælges. Han ville måske aldrig se dem mere. Derfor tog han Ellen med hjem.

Ellen og Jens gik ud i stalden og så de tomme bokse. Der lugtede stadig godt af hest. Ellen forstod ham ikke. De havde ikke heste hos hende. Det havde de ikke råd til. Hendes far var dag-lejer. Hendes mor passede de elleve børn.

Så gik de ind i huset. Jens fandt sin mor. Mor Karen var i gang med at rulle vasketøj. Hun sled i det med en stor maskine, der larmede. Alt senge-tøjet og de store duge til bordet skulle rulles.

Hun var svedt og slidt og træt. Men Jens mente, at hun ville blive glad for at se Ellen. Han kunne ikke tænke sig, at hun ville have noget imod det. Ellen var så køn, at man blev glad bare af at se på hende.

Ellen holdt ud i kjolen og nejede. Mor Karen strøg sveden af panden. Hendes hår var fedtet og vådt. Hendes tøj var vådt og grimt. De to, barn og kvinde, blev stående og så på hinanden.

»Gå I to bare ind og tag et glas mælk,« sagde Mor Karen og vinkede dem ud.

Jens var lidt utilfreds. Hun skulle have sagt noget pænt til Ellen. Ellen havde flettet håret meget stramt for at være så pæn som mulig. Hun havde ingen sko på, men Ellen havde næsten aldrig sko på. Der var ikke sko nok i hendes familie. Børnene deltes om de sko, der var.

De to børn drak et glas mælk. Så sagde Ellen, at hun hellere måtte gå hjem. Jens fulgte hende et stykke på vej. Så vinkede han, og hun gik ned til det lille hus. Han gik hjem.

Hans mor var meget vred. Hun satte ham op på bordet og skældte ud. Hvad lignede det. At hente en tater ind i huset.

»En lille tøs! Hun stjæler måske med arme og ben,« sagde hun.

Jens tænkte, at Ellen ville have svært ved at stjæle med benene. Dem brugte hun jo til at gå med.

Han havde aldrig set Ellen stjæle. Det var det værste, man kunne gøre. Et af børnene i skolen havde ti glans-billeder. Børge havde stjålet det ene, fordi det var flot. Med glimmer på. De andre børn havde banket ham.

»Hvad har Ellen da stjålet?« spurgte han.

»Er du næsvis?« spurgte hans mor.

Jens vidste ikke, hvad det var. Han kunne ikke sige nej. Måske løj han. Så han nikkede. Man kunne lige så godt vælge.

»Har tateren lært dig det?« spurgte hans mor.

Endnu et ord, Jens ikke forstod. »Tater«, det lød morsomt.

»Hvad er tater?« spurgte han.

»Det er en tyve-tøs med sort hår,« sagde hans mor. »Hun og hendes hører ikke hjemme hos os.«

Det er ikke sandt, tænkte Jens. Ellen og alle hendes søskende går i skole. Og de bor her. De hører hjemme her. Hvad enten min mor vil eller ej. For Ellens skyld ville han godt være næsvis. Bare han ikke skulle have bank for det.

Sådan sluttede Lille Jens’ uskyldige tid.

Han spurgte Ellen på vej hjem fra skole, om hun var tater. Hun forstod heller ikke ordet. Men hun lovede at spørge sin far. Han måtte vide det.

Da Jens var kommet hjem, rodede han i sin skole-taske. Og i sine lommer. Intet var borte. Ellen stjal ikke. Det måtte han sige til sin mor. Mor Karen lyttede til ham, og rystede på hovedet.

»Alle tatere stjæler,« sagde hun, »sådan er de nu engang.«

Jens kunne ikke forstå, hvor hun kendte tatere fra. Når de nu var så slemme mennesker, som man ikke måtte omgås. Derfor spurgte han sin far.

Store Jens sagde, at taterne rejste fra sted til sted. De havde ikke noget ærligt arbejde. Men Ellens far arbejdede alt det, han kunne. Han sled i det, lige så hårdt som Store Jens. Han fik bare meget mindre for det. Og Ellens far havde sine elleve børn. De skulle have mad hver dag.

Ellen sagde, at hendes far var blevet vred, da hun spurgte, hvad en tater var. Hun havde også spurgt, om hun selv var en tater. Nej, havde han sagt. De var lyse i håret. Tatere var sorte i håret. Tatere arbejdede heller ikke. De stjal og løj og stak af fra straffen.

Sådan var Ellen ikke.

Jens undrede sig. Han ville meget gerne se en ægte tater.

Der var ingen tatere i landsbyen. Der var kun fem gårde. Og så det lille hus, hvor Ellen boede med sin far og mor og sine ti søskende. En lille kirke uden tårn og et lille skole-hus. Der var ikke engang en kro. Hvis man skulle købe noget, måtte man ind til byen, hvor der var marked.

Måske var der tatere i byen?

Tiden gik, og Ellen voksede. Jens voksede også, men ikke helt så meget. Ellen voksede ham over hovedet. Hun fik store hænder og stærke arme. Lille Jens blev ved med at være fin og spæd og køn. Ellen holdt op med at følge ham hjem. Jens turde ikke spørge hvorfor.

Bønderne sagde til hans far, Store Jens: »Nå, din søn skal nok ikke være smed, hvad? Hvad skal Lille Jens være, når han bliver stor?«

Og de grinede. Jens ville aldrig blive stor!

Lille Jens var den kvikkeste elev i skolen. Der var ikke elever nok til hele klasser. Læreren underviste børnene ét for ét. Jens var hans yndling. Han kunne tælle, inden han fyldte syv, endda helt til 100. Han lærte at læse lige så hurtigt. Det var, som om han forstod, hvad han skulle. Endnu før læreren havde fortalt ham det.

»Jeg er jo ikke en tater,« sagde han engang, da læreren roste ham. Men læreren fortalte heller ikke noget om de mystiske tatere.

Ellen fnisede. Hun var den eneste som forstod.

2. Jens bliver voksen

Han blev konfirmeret. Nu var han voksen. I gamle dage ville han være blevet sendt ud at tjene, da han var syv. Nu var han dobbelt så gammel. Han havde gået i skole, og han havde hjulpet sin far og mor hjemme. Andet kendte han ikke.

Lille Jens brød sig ikke om at drikke. Alle de andre unge mænd ville drikke. Og de ville slås.

Pigerne gad ikke danse med dem, der var fulde. Men Jens var altid ædru. Pigerne ville godt vide af Jens, selv om han var så lille. Han var mindre end dem alle sammen. Især mindre end Ellen. Hun var skudt i vejret de sidste år. Hun var den højeste af pigerne.

Jens kunne godt lide at danse med de andre piger. Med Ellen var det noget andet. Han hadede at danse med Ellen, for hans ansigt nåede hende kun til brystet. Det vippede fint, mens de to dansede. Men han ville så gerne kunne se hende ind i øjnene. Sådan gjorde de andre.

Jens havde ingen håb for fremtiden. Han vidste, at han skulle lave præcis, hvad hans far havde lavet. Han skulle arve gården og smedjen. Også selv om han ikke egnede sig til smed. Men han kunne måske finde på noget andet, når den tid kom.

Der var ingen grund til at skynde sig.

Jens lå og sov sødt i sin seng på loftet, da han hørte nogen banke på døren. Meget sagte. Han vågnede og stod op og åbnede døren i en smal sprække. Det var Ellen.

Hun havde grædt, og hendes hår hang løst. Så smuk havde hun aldrig før været. Han tænkte ikke over, hvad han gjorde. Han lukkede hende ind.

De måtte ikke gøre støj, så hans far og mor kom op for at se, hvad der skete. Men han tændte lys og satte sig hos hende. Hun græd. Hun var ked af det, og hun frøs. Hun havde noget tøj i en bylt, og lidt mad, hun havde taget fra spise-kammeret.

Jens var længe om at få hende til at fortælle. Varmen på loftet fik hende til at lægge bylten fra sig. Jens tog tæppet fra sengen og lagde det om hendes skuldre.

Ellen skulle have et barn. Hun havde tjent i fire år på den største af gårdene. Der var tre ugifte sønner. Deres fader ville ikke lade dem overtage gården. Ikke før han var død. De havde ikke meget at tage sig til. De drak og sloges, og den ældste havde gjort Ellen gravid.

Nu vidste hun ikke sine levende råd. Hun ville ind til byen. Det var ingen skam at have et barn inde i byen. Man kunne godt få et arbejde alligevel. Det vidste hun, for hendes mor havde sagt det engang.

Jens kendte de tre drenge. Han brød sig ikke om dem. De var meget store og meget larmende. Og de plejede at gøre nar ad ham, fordi han var så lille. Selv om de ikke turde slå på ham. Ingen af de tre havde held med sig hos pigerne. Ingen ville danse med dem.

Jens havde aldrig før hadet nogen. Han havde lært at frygte og at undgå. Men had var helt nyt for ham. Og det var ikke nogen god følelse. Hans mor havde ofte læst op af Bibelen for ham. Det var den eneste bog, han kendte. Bortset fra læse-bogen i skolen. I Bibelen stod der, at man ikke måtte hade den, der gjorde én fortræd. Man måtte heller ikke hævne.

Men nu forstod han, at det var lige omvendt.

Der var ingen retfærdighed til i verden, hvis ikke man måtte blive vred og hævne.

Så han sagde til Ellen, at hun skulle lægge sig og sove og ikke tænke mere på de tre drenge. Han skulle nok ordne dem.

Ellen tav og holdt op med at græde. Hun så sært på ham. Som om hun ikke troede, hvad han lovede hende. Men hun lagde sig godt nok. Jens bredte tæppet over hende og kyssede hende på kinden. Han skulle nok ordne sagen. Hun skulle ikke flygte ud af landsbyen.

Han stod op og barberede sig, selv om det ikke var nødvendigt. Det fik ham til at føle sig mere som en voksen mand. Så tog han alt sit bedste tøj på. Det tøj, han ellers kun bar i kirken om søndagen. Så satte han sig til at vente på dag-gryet.