Jørgen Liljensøe

Danskerne og deres land

Riget samles

Illustreret af Thormod Kidde

Lindhardt og Ringhof

Danskerne og deres land : Riget samles

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711490495

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

“Kong Gorm gjorde dette minde efter Thyra sin kone, Danmarks Bod.”

Disse ord står på den mindste af de to runesten i Jelling, lidt syd for Vejle.

Denne sten kan man roligt kalde for Danmarks “dåbsattest”. Den er rejst omkring år 935, og det er første gang i historien, at vi møder vort lands navn Danmark på dansk, i Danmark.

Hertil kan føjes, at vi fra og med kong Gorm og dronning Thyra, kender alle senere konger og regenter med sikkerhed, i én lang ubrudt kæde frem til i dag.

Dronning Thyra er blevet gjort til midtpunkt i et væld af myter, sagn og sagaer, og med hende og Gorm som udgangspunkt begynder fortællingen om de danskes land.

Stof er der nok af. Men dette bliver ikke en altdækkende Danmarkshistorie – om en sådan overhovedet kan skrives. Nej, det bliver en fortælling om den del af vores historie, som jeg synes er mest spændende at tage fat på.

Jeg håber derfor, at første bind af min historiefortælling giver dig lyst til at gå videre – og mere i dybden af dit lands historie.

Jørgen Liljensøe

Kongen

De første beretninger om kong Gorm og hans kone Thyra finder vi i Svend Aggesens og Saxos Danmarks-historier fra 1100-tallet. Meget kendte er også de Islandske sagaer, Olav Trygvesøns Saga og især Jomsvikingesaga, der er skrevet i 1200-tallet, og som fortæller en hel del om kong Gorm.

De fleste historikere er enige om, at Gorm blev konge i en del af Danmark omkring år 900, og at han døde ca. 940.

Og hvad var så en del af Danmark? Og hvad var hele Danmark omkring år 900?

Vi ved det ikke med sikkerhed.

Men noget ved vi. Vi ved, at der var flere småkonger i Danmark på den tid, og vi ved, at Gorm og hans slægt kæmpede sig til hele riget.

Men lad os starte med at se på de danskes land omkring år 900.

Landet

Mellem år 873 og 900 sad der en konge i Wessex i England ved navn Alfred den Store.

England var, lige som Danmark, delt op i flere små kongeriger. Men kong Alfred var den mægtigste af dem alle på den tid, og han var en slags “øverste” konge.

Kong Alfred var en lærd mand. Han sørgede blandt andet for, at den latinske historiker Orosius’ verdenshistorie blev oversat til engelsk.

Alfred var meget interesseret i, hvad der skete i Norden, og hvad der hørte med til Norden – ikke mindst Danmark.

Det var ikke så underligt. Englænderne havde på kong Alfreds tid været plaget af de danske vikinger i mindst 150 år.

Kong Alfred beholdt heldigvis ikke sin viden for sig selv. Han lod skrive ned, hvad der skete på den tid, så vi i dag kan nyde godt af hans interesse for det danske område.

Kort før år 900 fortæller to mænd kong Alfred om deres rejser i Norden.

Den ene var en norsk handelsmand ved navn Ottar, den anden en englænder, der hed Wulfstan.

Ottars beretning

Den del af Ottars rejse, der især har interesse for os, begynder i Skiringssal, der lå i Vestfold i den sydlige del af Norge.

Skiringssal betyder “den skinnende sal”, og det var et helligt sted og en stor handelsplads.

Herfra sejler Ottar mod syd, i retning af et andet stort nordisk handels-centrum: den danske by Hedeby.

Og hold nu ørene stive og følg med på kortet.

Da Ottar sej1er mod syd, har han dansk land om bagbord, altså på venstre side af sit skib.

Når vi ser på kortet, er vi straks klar over, at han kun kan mene Østfold i det nuværende Norge eller Halland i det nuværende Sverige, eller begge lande.

Ottar er 5 dage om sin rejse fra Skiringssal til Hedeby, og i de 3 har han dansk land på bagbords side, og åbent hav på styrbords (højre) side.

De sidste to dage af sin rejse, fortæller Ottar, har han Jylland på styrbords side, og det er j o som bekendt gammelt dansk land.

Wulfstans beretning

Wulfstan starter i Hedeby og sejler mod øst, ad den ældgamle handelsrute gennem Østersøen til byen Truso, det senere Danzig, nu Gdansk i Polen.

Denne tur var Wulfstan 7 dage om.

Han fortæller, at han har Vendland, vendernes land på styrbords side under hele turen. Om bagbord har han Langeland, Lolland, Falster og Skåne, der alle hører til Danmark, samt Bornholm der har sin egen konge.

Efter Bornholm ligger Bleking, Øland og Gotland. Lande der alle hører til svenskerne.

Hvis du følger Wulfstans rute på kortet, vil du se, at han er særdeles velorienteret om landenes indbyrdes beliggenhed. Det er derfor, han virker så overbevisende.

Men lad os endnu engang følge de to mænds rejserute.

Da Ottar sejler fra Skiringssal, har han som sagt dansk land på bagbords side.

Det kan kun betyde Østfold og/eller Halland.

Lad os starte med Østfold eller hele det område omkring Oslo-fjorden, der også kaldes Viken.

Dette område har de ældste danske konger altid gjort krav på. I lange perioder har det da også hørt til Danmark. Nogle forskere mener, at det er her fra Østfold, at kong Gorm og hans slægt stammer.

Det er altså højst sandsynligt, at folk fra Viken på Ottars og kong Gorms tid kaldte sig for danere.

At Halland og Skåne var dansk, lige indtil vi tabte det til svenskerne flere hundrede år efter Ottars død, ved vi alle. Så hvis det er Halland, Ottar har i tankerne, er der ikke den mindste tvivl om hans oplysninger.

Måske synes du, når du kigger på landkortet, at det er mærkeligt, at Halland, Skåne og eventuelt Bleking og Østfold skulle høre med til Danmark i stedet for til Sverige eller Norge. Men egentlig er det ikke så mærkeligt.

Sagen var nemlig den, at på kong Gorms tid var Skåne, Halland og Bleking adskilt fra Sverige af dybe skove, der var næsten uigennemtrængelige, samt et mylder af søer, moser, heder og golde stenmarker.

Man var store søfolk på den tid, og vandet skilte ikke landene. Det samlede dem.

Om Bornholm og Bleking var dansk land på kong Gorms tid, eller noget før, kan vi ikke sige med sikkerhed, men jeg tror det.

Wulfstan beretter ganske vist, at Bornholm havde sin egen konge, men det var der flere af de andre danske “lande”, der havde eller havde haft. Og selv om Bleking en tid har været underlagt en svensk vikinge-konge, kan folket jo godt have følt sig som danere.

Altså! Jeg tror, at de danske lande på Gorm den Gamles tid bestod af det nuværende Danmark, dog med Jylland til Ejderen, samt Østfold, Halland, Skåne og Bleking. Men husk, det er ikke videnskabeligt bevist.

Men vi ved, at en større eller mindre del af det sydlige Danmark omkring Hedeby var i kløerne på en kongeslægt, der kom fra Sverige. Denne slægt sad i Hedeby fra lidt før år 900, til den blev fordrevet af Gorm den Gamle ca. 935.

Men det vil vi vende tilbage til. Lad os nu se lidt på, hvordan vort land var organiseret på Gorm den Gamles tid.

Bygder og herreder

Danmark, og de øvrige nordiske lande, var på Gorm den Gamles tid delt op i en mængde mindre enheder. Hvor gamle disse enheder er, og hvad man skal kalde dem, har man diskuteret livligt.

Tidligere mente man, at Danmark lige fra jernalderen har været delt op i herreder. Nu mener flere, at det først skete i slutningen af vikingetiden, omkring 1050 til 1100, og det er sikkert rigtigt.

Man landet har fra oldtiden været organiseret og delt op i naturligt afgrænsede og sammenhængende bebyggede områder – bygder. Det er der ingen tvivl om. Måske stammer de gamle bygdegrænser helt tilbage fra bronze-alderen eller stenalderen. Det tror jeg faktisk.

Hvad er så et herred?

Ordet herred er sikkert meget gammelt. I dag tænker vi jo straks på en geografisk enhed, når vi hører ordet, men det har oprindeligt betydet noget helt andet.

Noget kunne tyde på, at herred har betydet Hær.

En hær har som regel en leder. Man kaldte ham en høvding, i Norge ofte en herse. Begge ord minder i alt fald lidt om herred.

Nogle mener, at herred betyder hær-ridt. I så fald kan herred være et geografisk område, inden for hvilket man har kunnet samle en hær, inden for en bestemt tid. Måske på et døgn?

Noget tyder også på, at herred kan have noget at gøre med tallet hundrede. Her må vi lige holde fast i, at man i oldtiden brugte et slags 12-tal system i stedet for vore dages 10-tal system. I dag opfatter vi 100 som et rundt tal. Dengang opfattede man altså 120 som et rundt tal.

Hvis vi nu leger lidt, så er det da morsomt at tænke på, at et normalt vikinge-skib havde ca. 40 mand om bord. Det vil altså sige, at et herred kunne stille med mandskab til tre skibe.

Men husk nu, at alt dette er højst usikkert.

Men sikkert er det, at i 1100-tallet er landet opdelt i herreder. Næsten 200.

Hvorfor?

Måske har de stærke konger i vikingetiden, Gorm og hans efterfølgere, ønsket at gøre landet nemmere at administrere. Hvis landet var delt op i herreder, og hvis jeg har ret i, at herred rummer en talenhed, var det jo langt lettere at udskrive skatter og krigere.

Det ældgamle ord herred kan altså have fået en ny betydning, da det i slutningen af vikingetiden blev brugt som en geografisk enhed. Men denne geografiske enhed har sikkert svaret ganske nøje til de gamle bygde-grænser.

Ved Vallentuna kirke i det svenske Upland, er der fundet nogle runesten, rejst af en kristen høvding.

Han fortæller, at han “ene ejede hele Täby”, og at han stod for bygning af veje og broer, og han ønsker fromt, at Gud må hjælpe hans sjæl.

Men den del af indskriften, der interesserer os mest, kommer her:

Jarlabanke lod rejse denne

sten efter sig, mens han

levede, og han gjorde denne

tingplads, og alene ejede

han hele dette hundrede.

Jeg er ret sikker på, at “dette hundrede”, som Jarlabanke omtaler, er det område han besider som Jarl.

Hundrede må være en geografisk administrativ del af et land, der svarer til det danske herred.

Samfundet og dets orden

Det danske samfund var, frem til Gorm den Gamle og en tid efter, stort set delt i tre klasser.

Øverst på pyramiden befandt høvdingene sig, i midten de frie bønder og nederst trællene.

Selv om det er begrænset, hvad vi ved om samfundet før Gorm den Gamle, kan der ikke herske tvivl om, at velstillede bønder og især høvdingene, har holdt trælle, det nordiske ord for slaver. Og det har de gjort i hundreder af år før Gorm den Gamle blev født.

Folk har været overbevist om, at denne samfundsorden var bestemt af guderne, og at den ikke stod til at ændre.

Trællene

En mand kunne behandle sin træl, ganske som han ville. Trællen var hans ejendom, ganske som du ejer din hund.

En træl kunne normalt intet ej e, han kunne ikke gifte sig uden at få lov af sin herre, og samme herre ejede også hans børn.

Det er ganske givet, at trælle, i lighed med heste og hunde, blev ofret til guderne. Vi ved også, at flere høvdinge og deres kvinder fik trælle med sig i graven, så disse fortsat kunne tjene deres herskab efter døden.

Hvordan og hvornår systemet med trælle er begyndt, ved vi ikke. I vikingetiden, hvor mange unge bønder sejlede rundt på havene i deres både, har man sikkert haft brug for flere trælle end dem, som trællene selv kunne sætte i verden. Dødeligheden blandt spædbørn var stor på den tid, og blandt trællenes børn har den sikkert været enorm.

Alt tyder på, at der blev ryddet meget jord og startet mange nye landsbyer i vikingetiden, og man har haft brug for mange arbejdsduelige hænder.

Kort sagt. Man skulle bruge flere trælle.

Nu var det ikke bare for at studere fremmede sæder og skikke, at de danske bønder og deres høvdinge drog ud i verden. Det var nok lige så meget for at vinde magt, rigdom og trælle.

Trælle var nemlig i vikingetiden lig med rede penge, og man har givet fanget og sejlet bort med en mængde mennesker. En del har man taget med hjem, nogle blev solgt på de store slavemarkeder rundt i Europa. De mest fornemme indkasserede man løsepenge for.

Den frie mands syn på trællen synes helt klar. Den lyser af foragt.

Men jeg kan ikke frigøre mig for en fornemmelse af, at man også har følt angst. Den frie mand var bange for, at der kunne herske den mindste tvivl om, at hele hans slægt stammede fra frie bønder.

Vi møder problemet gang på gang i de gamle sagn og sagaer. Det værste, man kunne håne en mand med, var en beskyldning om, at der var trælle i hans slægt.

Vi har eksempler fra de islandske sagaer, hvor en mand bliver groft hånet, fordi hans mor ikke er en fri kvinde. Og så er hun endda noget så fornemt som en irsk kongedatter, der er taget til fange.

Men hvorfor denne angst?

Jeg tror, det var fordi man var overbevist om det guddommelige i, at der var “gode” og dårlige slægter. Det var kun den frie mand, der kunne glæde sig til et nyt liv i gudernes Valhal. Her var hele slægten forsamlet i et liv i fryd og gammen, og her var ikke plads til trælle.

Hvis en træl gik i seng med en fri kvinde, blev han omgående dræbt. Og det uden hensyn til hans værdi. Måske blev hun også dræbt. Tænk om man på denne måde uforvarende kom i slægt med en træl. Det har mest af alt været den frie mands mareridt.

Senere, hen imod slutningen af vikingetiden, hvor meget ændrer sig, er det måske bare blevet til almindeligt slægtshovmod.

Vi har et meget gammelt edda-digt, der i koncentreret form fortæller om de tre sociale klasser.

Præcis hvor gammelt digtet er, ved man ikke, men alt tyder på, at det er blevet til i vikingetiden. Men det syn på samfundet, der ligger i digtet, rækker sikkert langt længere tilbage i tiden.

Digtet handler om guden Heimdal, der forklædt og under navnet Rig begiver sig ned på j orden. Vi er helt tilbage i tidernes morgen, og Rigs ærinde er at fastsætte en samfundsorden, som menneskene kan leve efter.

Lad os følge Rig på vej:

I tidernes morgen

gik den mægtige,

kyndige gud

ad grønne stier.

Kraftig og rask

kom Rig gående.

Og som han vandrede

frem ad vejen,

så han en hytte

og i hegnet en låge.

Ind gik han,

ild var på gulvet.

Dér sad ved ildstedet

et grånet ægtepar

Oldefar og Oldemor.

Dernæst får vi at vide, at Rig giver Oldefar og Oldemor “gode råd”. Jeg vil gætte på, at de gode råd handler om den plads, som guderne har tænkt sig, at de skal fylde her på jorden.