Jørgen Liljensøe

Fjender og venner

Lindhardt og Ringhof

Fjender og venner

Copyright © 1983, 2017 Jørgen Liljensøe og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711490518

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1

Søren greb sin taske og løb ud i køkkenet. – Jeg stikker af nu, mor! råbte han og proppede et stykke franskbrød i munden inden han løb videre i retning af hoveddøren.

– Hav det godt min dreng, og husk nu …

Men Søren havde allerede smækket døren i bag sig, så han hørte ikke resten.

Han havde travlt. Han skulle faktisk have været på skolen nu. De havde matematik i første time, og han vidste hvor sur Michael blev, når man kom for sent til en af hans timer.

Søren hev sin cykel ud af garagen, sprang op på sadlen og spurtede af sted.

Da han nåede hen til skolen, stillede han cyklen fra sig i det store cykelstativ og spænede ind over gården.

Der var ikke et menneske at se. Han var altså kommet for sent.

I det samme hørte han en prustende lyd bag sig. Han vendte sig og fik øje på Birger, der kom løbende lige hen mod ham.

– Syv kilometer, stønnede Birger og tørrede sveden af panden.

– Syv kilometer ..? Søren så desorienteret på ham.

Birger slap sin taske og begyndte uanfægtet at foretage nogle underlige bevægelser med arme og ben.

– Og hvad skal det så forestille, om jeg ellers må spørge? sagde Søren overbærende, som talte han til en af de små fra anden klasse.

– Jeg løser mine muskler op, forklarede Birger. – Hvis jeg bare ikke havde været så sent på den, ville jeg også have taget en halv time med håndvægtene hjemme i kælderen.

– Hæ hæ, løser muskler op, grinede Søren og rystede på hovedet. – For pokker mand, vi har Michael i første time.

Søren skyndte sig videre.

Men Birger var hurtigt oppe på siden af ham.

– Se her, det er den flotteste biceps på hele skolen, råbte han og stak stolt en bøjet arm helt op under næsen på Søren.

– Hvad tror du egentlig, at alle de muskler kan bruges til? spurgte Søren irriteret. – Nu skal vi op og have matematik, og der hjælper de dig vist ikke ret meget …

– Misundelse er en grim ting, mumlede Birger krænket og hev sit ærme tilbage over den bare arm. – Sagde du matematik …? Pokkers osse, jeg var til træning i går. Jeg fik ikke lavet mine lektier …

– Det bli’r Michael nok glad for at høre, mente Søren. – Men lad os nu skynde os op i klassen.

Da Søren og Birger kom ind i 8a’s klasseværelse, var deres lærer Michael ved at gennemgå et stykke på tavlen.

– Nå, der er I endelig, sagde han surt. – Hvad med at komme til tiden, så I ikke forstyrrer os andre. Tag jeres bøger frem og kom igang!

Han vendte sig igen mod tavlen mens Søren og Birger skyndte sig på plads.

Da de havde sat sig ved siden af hinanden og fundet deres bøger frem, hamrede Birger en stiv pegefinger ind i ryggen på Louise, der sad ved bordet foran dem.

– Hvilken side er I kommet til? hviskede han.

– Side 27, svarede hun. – Og vil du så være venlig at hive det spyd ud af min ryg!

– Hæ hæ, det er bare min finger, fnisede Birger. – Men takket være alle min kræfter, så kunne man måske godt tro, at det var …

– Hold nu din kæft, Birger! snerrede Søren. – Jeg troede ikke du var alt for interesseret i, at Michael lagde mærke til dig i dag …

Allerede inden Søren havde fundet sine ting frem, skævede han over imod Jette, der sad ovre ved vinduet sammen med Birgit. De to piger stak hovederne sammen og fnisede, da de opdagede, at Søren så på dem.

Hvor var hun dejlig, Jette, som hun sad der i lyset fra det store vindue, der fik hendes lyse hår til at skinne som nypudset messing.

Birger grinede og stak en hård albue ind i siden på Søren.

– Har du set de to dér, de er …

– Kan jeg så få ro! brølede Michael – Nu gider jeg sgu ikke sige det mere!

Birger dukkede skyndsomt ned bag Louises ryg …

Da klokken ringede, sprang hele klassen op og spænede over mod døren.

– Husk, at I har hele side 27 for til i morgen, råbte Michael efter dem.

Da Søren nåede hen til døren, prikkede Birgit ham på ryggen. Søren så forundret på hende, men mærkede i det samme, at hun stak et stykke papir i hånden på ham, inden hun løb ned ad gangen efter Jette.

Søren skævede til papiret. Det var fra Jette, ingen tvivl om det! Han stak det hurtigt i lommen og så sig om for at se, om der var nogen, der havde bemærket noget.

– Nåe, må man læse med? grinede Birger og stak hele sit fregnede fjæs op i hovedet på Søren.

Søren tog en dyb indånding.

– Hvad med de tredive armbøjninger du plejer at tage i hvert frikvarter?

– Vi når det nok alt sammen, mente Birger.

– Lad os skynde os ned til cykelstativerne, sagde Søren, der indså, at han ikke slap af med Birger alligevel. Nu var det bare med at komme af sted, inden hele skolen vidste noget om det brev …

Nede i vindfanget ved døren til den store gård, sad en stribe piger fra klassen på en lang radiator. Jette og Birgit var der også …

Søren følte hvordan han blev helt varm og rød i hovedet. Og han blev rasende fordi han blev det. Bare fordi man havde fået et brev fra en pige …

Men Jette var nu ikke nogen helt almindelig pige. Hun var … Jette. Nærmere kunne Søren ikke komme det.

Nu var det bare med at komme videre. Brevet i lommen var næsten gloende. Men lige som Søren skulle til at gå forbi pigerne, fik han et hårdt skub i ryggen, så han faldt hen over dem.

Da han kom på benene igen, fik han øje på Viggo og Mogens fra 9b der stod og grinede ad ham.

– Er I ikke lidt barnlige? sagde Søren og prøvede at få sin stemme til at lyde rolig. – Kunne I ikke bare lade som om I var kommet op i anden klasse?

Pigerne hylede af grin, Viggo blev hvid i ansigtet af raseri, og Mogens skulede truende til Søren.

– Noget tyder på, at den knægt trænger til et par flade. Hvad mener du, Mogens? spurgte Viggo.

– Det er nok lige det han trænger til, råbte Mogens (der altid var enig med Viggo). – Han kan jo bare lige stable sig op, så skal han …

– Lad være med at pippe alt for højt, grønært, snerrede Birger og trådte truende et skridt hen imod Mogens. – Hvis der er mere i vejen med dig så …

Birger fik ikke sagt mere, for i det samme stod der et par lærere foran ham, der gerne ville vide, hvad her gik for sig.

Da lærerne havde fået at vide, at her absolut intet „gik for sig”, fik de alle sammen besked om at dæmpe sig, og Søren og Birger skyndte sig ud ad døren.

2

– Nå, lad os så se hvad der står i det brev, sagde Birger spændt, da de var nået ned til cykelstativerne.

– Ja, ja, tag det roligt, sagde Søren fornærmet. – Brevet er faktisk til mig.

Han trak det op af lommen og begyndte at læse. Birger hang ind over hans venstre skulder og læste højt.

Hej Søren

Jeg kan faktisk smadder godt lide dig, og jeg håber altså også, at du kan lide mig.

Kærlig hilsen Jette

– Det var pokkers, udbrød Birger. – Hvis hun var lige så god til at skrive stil som hun er til kærestebreve, så tror jeg …

– Nåe, så herren har nok fået dagens post, lød en rusten stemme bag dem.

Søren behøvede ikke engang at vende sig for at vide, at det var Viggo og Mogens der stod lige bag ham.

Fjendskabet mellem Søren og Birger på den ene side, og Viggo og Mogens på den anden, var startet en vinter for nogle år siden – så vidt Søren huskede …

Han og Birger ville en eftermiddag ned på den kunstige sø for at løbe på skøjter. Sørens skøjter havde været i stykker, og han havde derfor lånt et par hvide dameskøjter af den ene af Birgers tre søstre.

Søren huskede det som var det i går.

Han havde stået og set beundrede på Birger, der var i gang med nogle halsbrækkende sving, da Viggo og Mogens kom ud på isen.

– Næ-e, hvad må mit øje skue, havde Viggo råbt, da han fik øje på Søren. – En vaskeægte og lyslevende lille sød skøjteprinsesse. Hvor mon dengse skal hen på de stylter?

– Han skal nok hente sin moster Floras nye gebis henne hos tandteknikeren, grinede Mogens, der allerede den gang var berømt for sine dumme bemærkninger.

– Har du virkelig selv fundet på den? spurgte Søren. – Eller har geniet Viggo hjulpet dig?

Viggo og Mogens var blevet rasende, og da Søren lidt efter gik hjemad, havde han fået en vasker og to snebolde i nakken.

Sådan var det hele startet, fjendskabet mellem ham, Viggo og Mogens. Så vidt Søren da kunne huske … Og da Birger jo var Sørens bedste ven, kunne han selvfølgelig ikke holde sig udenfor, så han støttede og hjalp naturligvis Søren.

Søren stak hurtigt sit brev i lommen.

– Er der nu vrøvl med jer to idioter igen? spurgte Birger og målte dem hånligt. – I skal bare sige til, hvis der er noget I er kede af …

– Du skal nok få kærligheden at føle, lille Søren, sagde Viggo truende, idet han lod som om han hverken så eller hørte Birger. – Det er ikke første gang du har prøvet at gøre nar af mig og Mogens. Det kommer du ikke til at slippe godt fra, at du ved det!

– Ja, du kan lige tro, du har noget at glæde dig til, galede Mogens, der som sædvanlig ventede med at udtale sig, til han havde hørt hvad Viggo mente.

De spyttede hånligt på asfalten og gik.

– Hvad mon de to aber nu har fundet på, sagde Birger.

– Det er ikke godt at vide, sagde Søren og så eftertænksomt efter Viggo og Mogens. – Men du kan være sikker på, at det er noget ubehageligt.

– Du kan i alt fald altid regne med far her, sagde Birger.

– Det ved jeg, sagde Søren. – Men nu må vi hellere se at komme tilbage til klassen.

Hele næste time sad Søren og tænkte på, hvad Viggo og Mogens mon nu ville finde på for at genere ham. Det kunne godt ligne dem at stjæle hans taske, gemme hans jakke, eller sådan noget. De plejede ikke at være alt for opfindsomme …

– Skal du ikke have skrevet et brev til Jette? hviskede Birger og skævede op mod læreren, der var ved at givet et nyt stileemne for.

– Kunne du ikke tage og blande dig udenom, sagde Søren surt. – Jeg skriver, når det passer mig!

Da klokken ringede efter sidste time, blev Søren siddende på sin plads, og lod som om han var travlt optaget af at pakke sin taske.

– Nå, kommer du så? råbte Birger og gav sig til at løbe på stedet, mens han energisk svingede med armene.

– Jeg kommer, når jeg er færdig, sagde Søren. Det var bare med at slippe af med Birger nu, tænkte han. Måske stod Jette nede ved cyklerne og ventede på ham …

– Så skynd dig dog lidt mand, sagde Birger utålmodigt.

– Gå du bare, sagde Søren. – Du er jo helt vild efter at komme ud og spæne.

– Ok, men så ses vi i eftermiddag, råbte Birger og drønede ud ad døren.

Da Birger endelig var væk, kylede Søren de sidste bøger ned i tasken og skyndte sig ud af klassen.

Da han stod ud på gangen, kom han pludselig i tanke om Viggo og Mogens. Måske var det dem og ikke Jette, der stod og ventede nede ved cykelstativerne …

Jeg må nok hellere snige mig bagom, tænkte Søren. Jeg er da gudskelov ikke så dum, at jeg ryger i den første den bedste fælde.

Han sneg sig af sted fra hjørne til hjørne. Han stak forsigtigt hovedet frem ved hvert hushjørne for at se, om de stod på lur efter ham, og endelig langt om længe nåede han frem til sin cykel.

Han havde heldigvis ikke set skyggen af Viggo og Mogens. Men han havde heller ikke set noget til Jette …

Da Søren havde låst sin cykel op og skulle til at springe op på sadlen, opdagede han, at den var piftet på begge hjul. Og ikke nok med det. Begge ventiler var væk.

Pokkers også. Nu måtte han slæbe sin cykel helt hjem. Men nu kunne det også snart være nok! Dette nummer skulle Viggo og Mogens ikke slippe godt fra. Ikke denne gang!

3

Imens var Viggo og Mogens på vej hjem til Mogens.

– Han glor nok noget, ham Søren, når han opdager, at hans cykel er piftet, grinede Mogens. – Smed du ventilerne væk?

Viggo rystede på hovedet. – Nej, dem skal han have igen. Han skal vide, hvem han er oppe imod.

Mogens nikkede eftertænksomt og lod som om han godt kunne se det begavede i det Viggo sagde.

– Søren og ham Birger skal nu heller ikke tro, at de helt kan rende om hjørner med os, sagde han. – Jeg kan forresten ikke forstå, at en pige som Jette kan finde på at skrive et kærestebrev til den klovn.

Det kunne Viggo heller ikke, men det sagde han ikke noget om til Mogens. Sagen var nemlig den, at han i det sidste års tid, havde tænkt en hel del på Jette. Tanken om, at hun godt kunne lide Søren, fik ham til at knibe sine læber sammen til en smal sprække. For når sandheden skulle frem, så var han faktisk gået hen og var blevet godt lun på Jette. Det kom ikke Mogens ved, men der var jo ingen grund til at lyve for sig selv.

Det var ikke bare fordi Jette så godt ud og alt det der. Næ, det var fordi der var noget over hende. Viggo vidste ikke rigtigt hvad, men det var der bare. Det var galt nok, at hun skrev kærestebrev til en fyr, men at det var til Søren … Ja, det var kort sagt ikke til at bære.

Bedst som han og Mogens traskede fredeligt hen ad fortovet, kom Viggo i tanke om, hvordan fjendskabet mellem ham og Søren var startet.

Han mindedes endnu med gru den sommerdag for et par år siden, da det var lykkedes for Søren og Birger, at få gjort ham så grundigt til grin, at han ikke havde kunnet vise sig uden for en dør i flere uger.

Han og Mogens var – ganske som nu – kommet gående stille og fredeligt hen ad fortovet, da der blev kaldt på dem inde fra Birgers have.

Der havde været en bunke af kvarterets unger til stede. Søren sagde, at de lige havde holdt en afstemning, og at han, Viggo, ved samme afstemning var blevet udnævnt til Kejser.

Det fandt Viggo meget naturligt, så han og Mogens havde skyndt sig ind i haven.

For at blive udråbt til kejser, måtte Viggo træde op på en trone, mens alle ungerne skulle knæle foran ham på græsplænen.

Tronen var en gammel legevogn. Foran den lå et tæppe, og foran tæppet knælede Søren og Birger, med alle de andre unger knælende bag sig.

Men så var det, at Søren fik den ide, at Viggo skulle krones og salves af en rigtig pave. Viggo fandt tanken smuk, og Mogens blev straks udnævnt til pave. Enstemmigt!

Hans Hellighed, paven, stavlede sig op på legevognen ved siden af „kejser” Viggo. I hånden havde han en spand vand – som han havde fået udleveret af Søren – så han kunne salve kejseren.

Alle ungerne havde kaldt ham for Deres Kejserlige Højhed, en tiltale som Viggo havde fundet ganske passende – hans høje rang taget i betragtning …

Søren havde ved samme lejlighed idømt en snotunge evig tab af en halv stang Senator og en æske Gajoler, fordi han ikke ville knæle. Det fandt Viggo helt rimeligt, og da han nådigt havde bifaldet straffen, blev den hylende snotunge sendt hjem til sin mor.

Endelig var det højtidelige øjeblik inde, hvor kejseren skulle salves. Men idet paven hævede spanden, forsvandt tronen under såvel Hans Hellighed som Hans Kejserlige Højhed, og uden persons anseelse fandt begge sig selv på jorden, brat forvandlet til to pjask-våde drenge ved navn Viggo og Mogens.

Viggo fandt selvfølgelig snart ud af, at der under tæppet gemte sig en snor, der førte direkte fra „tronen” til de to forrest knælende, Søren og Birger. Men da var de naturligvis allerede forsvundet, og kun nogle småunger og et par højt grinende husmødre var tilbage på fortovet foran hækken.

Sådan var det hele startet, fjendskabet mellem vennerne Viggo og Mogens på den ene side og Søren og Birger på den anden. Såvidt Viggo da kunne huske …

4

Søren lå helt stille på sin senge-briks og gloede op i loftet, der havde et net af fine revner og nærmest lignede et landkort.

Han lå og tænkte på brevet fra Jette, og bare tanken om det, fik ham til at føle sig helt varm og godt tilpas. Ja, han havde endda næsten helt glemt, at hans cykel var blevet piftet.

Foran sig på maven havde han et stilehæfte og en kuglepen. Nu var det bare med at finde ud af, hvad han skulle skrive til hende.

Det var egentlig mærkeligt så meget han var begyndt at tænke på Jette her i den sidste tid. De havde gået i samme klasse i over syv år nu, og i alle de år havde han aldrig syntes, at der var noget særligt ved hende, bortset fra, at hun kunne være endnu mere irriterende end de andre tøser i klassen. Og det sagde ikke så lidt … Men da de var begyndt i 8. klasse efter sommerferien, var det som om at …

Søren blev afbrudt af sine minder ved lyden af yderdøren, der gik op og hans mors stemme, der råbte hallo. Han behøvede ikke engang at se på sit ur for at vide, at klokken nu var et kvarter over tre, præcis det tidspunkt, som moren altid kom hjem fra kontoret på.

– Er du hjemme, Søren? råbte hun.

– Ja, jeg er her, svarede Søren.

– Kom her ned, du skal gå i byen for mig, sagde hun.

– Jeg kommer nu, råbte Søren og blev liggende.

Han kunne høre moren gå ud i køkkenet og sætte vand over til kaffe. Han skulle jo også have skrevet det brev til Jette. Pokkers så svært det var at skrive til en pige …

– Hvordan er det gået i skolen i dag? lød morens stemme fra køkkenet.

– Godt, svarede Søren automatisk, uden at flytte kuglepennen fra papiret. – Lad mig nu se, mumlede han og så på sit værk.

Kære Jette

Først vil jeg sige mange tak for dit brev.

Du kan tro jeg blev glad, og jeg …

Æv, det duede ikke. Pokkers så dumt den slags lød når det blev skrevet ned. Søren hev ærgerligt bladet ud af stilehæftet, krøllede det sammen til en kugle og kylede det hen i retning af papirkurven.

I det samme opdagede han, at moren stod i døren og så på ham.

– Hørte du ikke jeg bad dig om at gå i byen for mig? sagde hun. – Og hvor mange gange skal jeg sige, at jeg ikke vil have, at du smider alting fra dig på gulvet.

Hun bøjede sig for at samle det mislykkede kærestebrev op, men i samme nú var Søren på benene.

– Nu skal jeg, sagde han og rev papiret ud af hånden på moren. – Har du forresten skrevet en husker til mig? spurgte han hurtigt for at få moren til at tænke på noget andet.

Hun så ud som en der havde lyst til at stille spørgsmål, men i det samme ringede det på døren, og hun skyndte sig ud for at lukke op, og Søren slap for dumme spørgsmål – for denne gang.

Reddet af gong-gongen, tænkte han. Men hvad var det? Kendte han ikke den stemme …?

– Jamen, det er fint, jeg skal nok give ham det, lød morens stemme, og Søren hørte hende lukke døren igen.

Han gik ud i gangen.

– Hvem var det? spurgte han.

– Det var Viggo med et brev til dig, sagde hun og rakte ham en konvolut. – Men sig mig engang. Hvorfor er du egentlig aldrig sammen med Viggo mere? Han er da sådan en pæn og høflig dreng, og I legede da tit sammen som små.

– Ja, han er sørme sød, mumlede Søren og skyndte sig ind på sit værelse med brevet. Der var noget hårdt inden i … Han flåede konvolutten op. Ganske rigtigt. Det var hans ventiler. Der fulgte et brev med …

Og det man ikke har i hovedet, må man jo have i benene, som skrevet står, ha ha ha …

Det var lige hvad der stod i brevet fra det frække dyr til Viggo. Hverken mere eller mindre!

– Det skal han få betalt, så sandt mit navn er Søren Jensen! mumlede Søren og skyndte sig ud i gangen efter sin jakke.

– Jeg smutter lige over til Birger, sagde han til moren, der stod ude i køkkenet.

– Du har altså bare at gå i byen for mig, inden du stikker af min fine ven, råbte hun.

– Ja ja ja, sagde Søren træt. – Hvor har du lagt den huskeseddel?

– Den ligger her på køkkenbordet ved siden af pungen. Og husk at tage et indkøbsnet med. Jeg har ikke råd til at betale for en bærepose, hver gang du er i byen efter en smule varer, råbte hun.

– Ja, jeg har hørt det, sagde Søren surt.

Nu var det bare med at komme ud af huset. Han måtte straks tale med Birger.

Birger boede et par hundrede meter fra Søren i et stort gammelt skrummel af et hus, sammen med sine forældre og tre søstre.

Da Søren nåede frem til havelågen, fik han straks øje på Birger, der var i gang med en serie eksplosionsøvelser på græsplænen.

– Er du snart færdig? råbte Søren. – Jeg skal tale med dig.

– Jeg har lige slået min rekord, pustede Birger. – Jeg har taget seks serier af tredive på under …

– Skynd dig nu lidt, afbrød Søren. – Det er vigtigt.

– Jeg skal lige en tur ind under den kolde bruser, sagde Birger. – Gi’ mig to minutter.

– Hvor skal vi hen? spurgte Birger, da de fem minutter efter gik henad vejen.

– Ned til centret, sagde Søren. – Min cykel var forresten piftet, da jeg skulle hjem fra skole i dag. Han skottede betydningsfuldt til Birger.

– Det er med garanti de to rødder til Viggo og Mogens, udbrød Birger.

– De havde endda den frækhed at sende mig ventilerne i et brev, tilføjede Søren dystert.

– Det var pokkers.