ghita nørby
& torben thim

lindhardt og ringhof

Havens ubarmhjertighed slår mig altid. Her er ingen slinger i valsen. Her er klar afregning ved kasse 1.

– Ghita

forord

Denne bog handler blandt andet om at forholde sig til naturens kræfter, personlige ulykker, den vidunderlige livslyst og vores egen tid på jorden – som man siger. Det er fagfiktion om haven og sjælen, malet med den groveste kost og den sirligste mårhårspensel.

Vi skyr ikke ilden, selvom vi har brændt os. Al den ild imellem os og rundt om os kan fortære os. Giver vi ikke plads, ender vi som tavse kulstøtter. Ild kan nemlig også være vores ven, give varme og fred i drømmene. Vi skal bare omgås hinanden på rette vis. Det er det store eksperiment.

Vi ved selvfølgelig ikke, om vi omgås på rette vis – og hvad er det egentlig? Vi går rundt og regner med det! Vi græder og er oprørte, vi smiler og slår en høj latter op, men græder og griner vi af de samme ting? Ja, ofte! Men der er også det uudgrundelige, det usagte, som det så tager måneder at rumle med. Lære at forstå eller ej, forholde sig til. Det, der skaber balance i et dybt venskab, er at tænke kærligt om hinanden, om Ghita er på Bali eller i Norge for at hente noget pynt til hylden med de umådelige og fine priser for sit skuespil, eller Torben studerer noget Carl von Linné på Botanisk Institut i Leiden i Holland eller er i gang med at forstå en ørken.

Vi har så at sige proppet en alien ind i hinandens puls. Dette skal ikke forstås bogstaveligt, for der er hverken overnaturlige kræfter eller telepati på spil eller et religiøst livssyn bag dette. Det er et uforklarligt bindemiddel. Det kan tage plads i alle mennesker og er smurt ind i glæden over at være til. Og i øvrigt den samme glæde, som fik os til at skrive denne bog.

Vi dedikerer denne bog til læseren og livet. Som et vidnesbyrd om, at det aldrig er for sent at begynde helt forfra.

Ghita Nørby og Torben Thim

Sommeren 2015. Ghita og Torben på havevandring.

Jeg går en lille forsigtig tur i min nye have, som ikke helt har fundet sin form, men jeg nærmer mig varsomt.

– Ghita

præsentation af to haveelskere

ghita nørby og torben thim

ghita om torben

En mand går frem imod mig.

Han rækker mig sin åbne hånd, og deri ligger en udsprungen rose. En Rose de Rescht!

Hvad skal jeg stille op? Hvordan overlever jeg?

Torben Thim hedder manden med rosen i hånden, og han bliver min ven gennem livet.

En rosen-mand, en rosen-gud? En mærkelig mand under alle omstændigheder. Glemsom og huskende ned til mindste detalje. Med en vild fantasi, som forfører og bedøver. Noget er håbløst, andet er genialt. Torbens viden om alt mellem himmel og jord er ufattelig. Somme tider tror jeg, det er løgn det hele, men det viser sig, at jeg har uret, at den uendelige viden er sand. Vi kan godt lide hinanden. Vi har sammen en latter og en fantasi og en varme, som udgør et stort og inderligt venskab. Og nu springer vi ud i bog nr. 2. Vi lander nok et helt andet sted, end vi troede, og hvad Lindhardt og Ringhof forventer. En af de store lykkefølelser i denne så ubarmhjertige verden er, at ingen har opskriften på succes. Gud være lovet! Der er han igen – Gud – med sin paradisiske have, som måske er langt yngre end kinesernes!

Men det var og er Torben, dette lille forord skal handle om, og det skriver jeg så under på, at det gør.

torben om ghita

Ghita er primadonna på scenen. I haven er hun en del af naturen. Naturen i miniformat. Der, hvor fuglene får mad serveret, musene piber, katten har dun i flaben, myggene bliver klasket. Ghita trækker vejret. Afsøger haven og himlen med alle sine sanser, og der kommer blank lykke over øjenæblerne.

Vi taler om Paradis. Hvor Ghita bor, findes Østre Paradisvej, Vestre Paradisvej, Nordre Paradisvej og Søndre Paradisvej. Fire i alt. Som alle vind- og verdenshjørner og som de berømte floder, der udsprang i Paradisets Have, fire i alt.

I Paradiset udsprang en kilde – livets kilde – som gav vand til alle de fire floder. Idet floderne forlod livets kilde, strømmede én med vand og de tre andre med mælk, vin og honning. Alt sammen noget med frugtbarhed, næring, sødme og beruselse.

Ghita er katolik for den sublime hverdag. Hun bryder sig om Ludvig Holberg – selvom han hadede katolikkerne. Ghita kan det i nuet, som Holberg prøvede at digte om, spænde sit talent fra lystspil til dyb tragedie – eller er det omvendt? Som med drømme, forestillinger og nødvendig mytologi om det tabte og det, man kan vinde ved at opføre sig ordentligt. Evigt liv og alt muligt andet udsigtsløst. Og vi skal synes, at livet på vores lille planet er dejligt, hvor skulle vi ellers være, sammen med krig, brutalitet, magt og kompliceret samfundsindretning. Det ændres ikke, før vi som primater hopper et par bevidsthedstrin op, eller noget andet træder i stedet.

Hos Ghita er Paradiset selve livet. At gå i haven og være selvforglemmende. Som menneske er man nødt til at nappe sig en stund i Paradiset, at forstå, undres og måske få et par små åbenbaringer om skabningerne, liv og død og som primat tilhøre naturen. Livet er nuet. På scenen og i haven. Hvor vejret trækkes, og sanserne lutres.

Mennesker, som er haveløse, går i skoven, på stranden, i parken og kan få de samme små åbenbaringer og føle dette sære tilhørsforhold, der ikke behøver en forklaring. Som menneskets egen livstid fra sædekorn til at blive smidt i et hul i jorden. Sådan skal det være.

Sommeren 2012. Ghitas have før orkanen Bodil.

Dør et træ, så plant et nyt.

– Carl Von Linné (1707-1778)

indledning

når det værste sker …

Orkanen blev kaldt Bodil. Hun kom i hidsige jag ind over Pindehuggerskovens kroner. Hvirvlede ned over vangen. Fejede og flåede. Med en tornados kraft sønderrev hun tjørnenes kroner fra hinanden, hvor de mægtige, klatrende kæmperoser havde boet. Nu strakte de sig sønderslåede på plænen. Fil-defer-stole dansede macabre. Hun bøjede jern og stål. Roserne rykkedes op med rode. Bodil ruskede så vildt i kæmpegranernes toppe, at det rodnet, som havde vokset under dem i over 100 år, rev sig løs, og de gamle store træer styrtede omkuld. Et af dem lige ned i annekset til Ghitas hus og maste taget.

Bodil jog rundt en stund endnu, som om hun ikke var helt tilfreds. Men så indfangede vindenes tempel hende. Hun fandt Aeolus’ sæk, hvori de pludselige og fatale vinde holder til. Bodil hoppede i sækken, og den snøredes til.

I et hjørne af huset trykkede Ghita sig i en dyb lænestol. Intet under, at hun var bange. Haven var netop blevet sønderdelt. Omfanget kunne hun have en anelse om, en anelse, der forstærkedes af det knagende tag, der hvert øjeblik kunne brase sammen. Ghita turde ikke røre sig. Turde ikke bevæge sig. Ghitas mobil var lige inden for rækkevidde, og hun prikkede nummeret til Torben ud:

– Torben Thim, goddag. Indtal venligst din besked.

– Satans til voicemail. Jeg er helt alene i orkanens øje. Jeg ved, han får hovedpine og depression af orkaner, men derfor kunne han godt tage telefonen. Jeg prøver igen!

– Hallo?

– Torben, gudskelov.

– Min kæreste, hvad sker der?

– Jeg har det skidt, haven er totalt molesteret, knust, smadret og tilintetgjort, og der er faldet et 30 meter tons tungt træ ned i huset.

– Hende der Bodil?

– Ja, hvad skal jeg dog stille op, alt er ødelagt – min have, pipfuglene, stederne, træerne, roserne. Alt er itu. Jeg orker ikke at tænke på det. Jeg bosætter mig på en ø af granit omgivet af salt, luft og brænding!

– …

– Er du der?

– Ja, Ghita, der er kun én løsning.

– Død og kritte!

– Nej, ikke død. Måske lidt kritte. Vi kan begynde forfra, plante en ny have, væk med den gamle, den er smadret, vi designer, tænker, forestiller os, drømmer, og så planter vi en ny have.

– Mener du det?

– Ja, kære Ghita, det er aldrig for sent at plante en have!

– Naturligvis, det er det, vi gør!

Det var så orkanen Bodil, der lige var her.

Inden vi kunne plante en ny have, besluttede vi at gøre Bodils arbejde helt færdigt. Yderligere to kæmpegraner blev fældet af en ekspert. De ødelagte mindre træer blev gravet op og kørt bort. Det gamle brændehus revet ned. Haven blev ryddet op, og alt ligegyldigt fjernet.

Så pludselig sidder to blomsterelskere omkring bordet og fletter visioner om en ny have sammen med liv og levned. Det tog tid, der skulle pauses og synkes, og tankerne fordøjes. Midt i det hele skulle Ghita fejre sin 80-års fødselsdag med 100 gæster på Det Kongelige Teater. Nu to år efter orkanen er haven færdig, næsten, der mangler måske lige en detalje hist og her, men det er aldrig for sent …

Vinteren 2013. Øverst til venstre ses grantræets enorme rodkage. Nedenfor stubben efter den store stamme blev skåret af. Vi talte årringe. Da vi havde talt 150 ringe, var der flere tilbage. Der var et par graner mere, der kunne tænkes at blive brækket ned af en ny orkan. Ikke så snart Ghita havde besluttet sig for at fælde dem, var der træfolk tilstede.

O at være en høne
Ingen kan finde, hvor er
Gemme sig dybt i en have
pikke et rødhudet bær.

– Frank Jæger (1926-1977)

at være

paradis, parcel og pindehuggervang

Alle haveejere har haft en stund i haven som hønen i Væredigtet. At være – bare være. I sin egen verden. Uden en særlig tanke på noget, i skjul for verden og i sit eget rige. Sidde i skyggen af et træs lave krone og gnave af et nyplukket æble, så saften springer rundt i munden og lidt på læberne. Som at være i sit eget land, den indhegnede have. Uden bekymringer og sanser så skarpe, som de er.

Drømme lidt om det hele, slappe af, indtil en lille havetrold dukker op og pludselig skaber en masse rumsterende i hovedet. Alle mulige spørgsmål melder sig: Hvad nu hvis jeg fjernede snebærrene og i stedet plantede rhododendron? Og der, den gamle tjørn skal nok væk – hvordan mon det vil se ud? Kunne jeg måske sende en klatrerose op i den? Vil det dog ikke være en hyggelig ide at sætte to blomsterbuer til markering af skiftet mellem to kvarterer i haven? Måske udvide terrassen, så der blev plads til en vandkunst med spinkel sang fra vandsøjlen. Det siges at få stress til at lægge sig, og der er intet så ødelæggende som havestress og at kæmpe med alt for store planer eller ambitioner. Konkurrere med naboen om den største solsikke i mands minde, hans mos-fri plæne eller sukke over en lille nælde og en smuk burre.

Men det er din matrikel. Du bestemmer selv. Stort set. Ikke over regn, sne, storm eller om solen banker ned og spreder tørke og indhyller hele matriklen i en hedebølge på 28 grader. Men hvad det skal regne, sne og skinne på, bestemmer du. Og er en haveejer først blevet tændt og søger forløsning, kan intet standse ham eller hende. Det kan være, du ligefrem går amok på planteskolen for at skabe en ny orden i din have. Graver, beskærer og omordner af egen kraft.

Tænker hønen i matrikler eller sol, måne og stjerner? Det aner vi ikke, og der skal sikkert en større intelligens end den, mennesket besidder, til at regne på, hvad en høne tænker eller spankulerer rundt og pønser på. Men høne eller menneske: Hvad er det, der er sket, siden vi sidder her i haven og gør os tanker om, hvorledes nu æbletræet skal beskæres.

Ingen er klar over, hvorledes universet tæller sine dage og år. Vi måler universet i temperatur, afstande, lys, hastighed etc. Opretter et system af stoffer, der findes her på jorden, på en fjern planet og i menneskets egen krop. Det fortælles, at det univers, vi er ved at lære at kende, blev påbegyndt for ca. 14 milliarder år siden – det kan være sket på en måde, vi endnu ikke kan erkende. Men et eller andet skulle jo rumme vores matrikel, så planeten Jorden dannedes for ca. 4,3 milliarder år siden. Der er et mægtigt spring hen over tid, uddøde skabninger og ændringer i Jordens landskab til at blomsterne, som vi senere skal pryde vores haver med, opstod for ca. 120 millioner år siden. Lang tid senere, for ca. 200.000 år siden, opstod vores art mellem primaterne: Homo sapiens. Og for at give perspektivet et sus, er haven kun få årtusinder gammel.

De seneste ti årtusinder har vi som art gennem udvikling af religion, filosofi, samfundsorden, kunst og krig sat vores spor i landskabet, om end selvsamme har sat visse grænser for aktiviteter og teknologisk stræben. Vi bestiger bjerge, ja, rejser til Mars for at finde et bedre sted at bo og drømmer samtidigt om Paradis. Er Paradis en utopi, sætter vi haven, i dens bedste betydning, ind i stedet.

Lad os derfor se på, hvad en have egentlig er for en størrelse. For Ghita er haven et organiseret rum i forlængelse af hendes krop og ånd. For Torben er den virkeliggørelse af filosofi. Vi er begge lige forundrede over den miniskala natur, der agerer i en villahave – befrugtning, fødsel og død.

I sproget ved vi jo godt, hvad der menes, når ordet have nævnes. Så tænker og taler vi ud fra vores egen åndelige matrikel om parcel, villahave, måske park i almindelighed og i særdeleshed en have, som ikke eksisterer, den mytologiske have: Paradis. Haven, som ingen fuldt ud forstår, og ingen kan undvære at drømme om. Og det gør vi. Drømmer. I den grad.

først paradis ...

God Almighty first planted a garden. And indeed it is the purest of human pleasures. – Francis Bacon (1561-1626)

Paradis. Haven, ingen ved hvor er, som ikke findes, skabt af den kristne gud, ødelagt af samme gud, og som siden kun har eksisteret i menneskets mytologi og drømme. Det bedste ved Paradis-myten er, at der ingen arkitekter var til at forplumre haven med skarpe hjørner, hårde sten, cykelstativer, knirkende døre og kunstlede ideer. Paradiset blev ifølge myten skabt som en have uden et eneste hus eller bygning. Mere kan man ikke sige om den ting. Paradiset er sig selv nok, og det behøver vi ikke at pille yderligere ved.

... dernæst have

Hvornår opstod de første haver? Vi skriver i flertal, fordi vi ikke tror, det er muligt at pege på én specifik have, der opstod først. De opstod nok ikke af sig selv, men var så at sige skabt af menneskehånd, af mange hænder, i de kulturer, som var rige nok og kunne tillade sig at dyrke en have, ikke kun for overlevelsens skyld, men netop for at planter og træer skulle være lige så smukke at glædes ved som gode og næringsrige at spise af.

Et basrelief fra ca. år 700 f.v.t. fortæller, at kong Ashurbanipal af Assyrien plantede cedertræer og buksbom. Yderligere, at man dengang forskønnede byer, templer og store huse med træer og planter. Nogle træer og skove betragtede man endda som hellige, fordi de symboliserede relationen mellem natur og menneske. En hellig skov, som man også siger om en dansk bøgeskov, et levende tempel. Dette sker på samme tid, som grækerne, italienerne, kelterne og teutonerne i Europa stadig lever under en forholdsvis simpel agrikultur. Forbindelserne mellem Antikken og Mellemøstens kulturer bragte ideen om haven til Europa, nærmere betegnet Grækenland, Italien og Spanien, hvorfra den så udbredte sig til det øvrige Europa.

Fra omkring 1500 f.v.t. er vi bekendt med nildeltaets umådelige haver. Blandt andet gennem en fresko i en højt placeret embedsmands grav ved Theben i Egypten. Den illustrerer til fulde, hvorledes haven var en del af menneskets omgivelser på den tid. Og vi kan godt svinge os op til at fortælle, at netop disse input fik den europæiske antik til at opstille æstetiske principper for tæmning af naturen til menneskets fornøjelse. Haven skabtes ud fra opfattelsen af mønstre i naturen, kulturen og æstetikken. Den store virkelige natur var udenfor, og indenfor skabtes i mindre skala et landskab af jord, planter, dyr og vand, men modsat naturen i en orden efter menneskets opfattelse af haveæstetik.

En knap 3000 år gammel sumerisk ’haveplan’ med et cedertræ indfattet af en hæk. Håndtegning af Torben Thim frit efter Virgilio Vercelloni European Gardens.

En godt 4000 år gammel ler-tablet (7x5,8 cm) med en arealopmåling – måske ligefrem den tids matrikelkort – fra en by i Mesopotamien, det nuværende Irak. Findes på Louvre Museet i Paris.