Wilbur Smith

Ørneflugt

På dansk ved
Hedda Løvland

Lindhardt og Ringhof

Ørneflugt
er oversat fra engelsk af Hedda Løvland efter

Eagle in the Sky

Copyright © 1974, 2016 Wilbur Smith og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711490921

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Tre ting er mig forunderlige

og fire ting kender jeg ikke:

Ørnens vej imod himlen

Slangens vej over klippen

Skibets vej midt på havet

Og en mands vej til en jomfru.

Salomos Ordsprog, 30, 18-20

Der lå sne på Hottentots’ Hollands bjerge, og vinden kom hylende ned derfra, jamrende som et dyr, der er faret vild. Flyvelæreren stod i døren til sit lille kontor og skuttede sig i sin flyverjakke med hænderne begravet i de skindforede lommer.

Han så den sorte Cadillac komme nærmere mellem de store jernbeklædte hangarer, og han rynkede gnaven panden. Barney Venter nærede dyb, misundelig foragt for al prangende rigdom!

Cadillacen svingede ind og parkerede på pladsen, der var forbeholdt besøgende, og en ung knægt sprang med drenget begejstring ud fra bagsædet, gav den farvede chauffør en kort ordre og skyndte sig så hen mod Barney.

Han bevægede sig med en let elegance, man kun sjældent ser hos teenagere. Han var ikke ved at snuble over sine egne fødder, men gik rank og frit. Barneys misundelse steg endnu et par grader, da han så på den unge knægt, der gik, som om han var af kongelig byrd. Han hadede disse forkælede rigmandssønner, og desværre var det blevet hans skæbne at tilbringe en stor del af sin tid med dem. Kun virkelig rige mennesker havde råd til at lade deres børn blive sat ind i flyvekunstens mysterier.

Han var blevet reduceret til flyveinstruktør, da hans fysik langsomt var begyndt at blive dårligere, et naturligt resultat af tidens tand. For to år siden var han dumpet ved den strenge lægeundersøgelse, der betingede hans job som luftkaptajn, skønt han dengang kun var femogfyrre år ... og nu var han altså på vej nedad og ville formodentlig ende som en slags pilotbums, der fløj gamle, udrangerede maskiner ad ulovlige, fordægtige ruter for uregistrerede, samvittighedsløse charterselskaber.

Tanken om det fik ham til i en syrlig tone at sige til den store knægt, der stod foran ham: – Unge mr. Morgan, formoder jeg?

– Ja, men De må gerne sige David.

Den unge mand rakte hånden frem, og Barney tog den næsten automatisk og ønskede i samme nu, at han ikke havde gjort det. Hånden var smal og tør, men senet og stærk.

– Tusind tak, David, sagde Barney ironisk. – Og du må gerne sige mr. Venter til mig.

Han vidste, at knægten kun var fjorten år, men han var næsten lige så høj som Barney selv, og han målte sine små et hundrede og firs centimeter. David smilede til ham, og Barney blev virkelig slået af drengens skønhed. Det så ud, som om hvert eneste træk i hans ansigt var formet med uendelig omhu af en dygtig kunstner. Helhedsvirkningen var næsten utrolig, lidt kunstig. Det virkede næsten uanstændigt, at hår på et menneskehoved krøllede så tæt og mørkt, at huden var så silkeagtig og havde så smuk en lød, og at øjne kunne være så klare, dybe og brændende.

Det gik pludselig op for Barney, at han stod og gloede på knægten, at han var grebet af den fortryllelse, denne dreng udstrålede ... og han vendte sig hurtigt om.

– Kom! Han gik foran ham gennem kontoret med de flueplettede kalendere og håndskrevne sedler med strenge formaninger om ikke at bede om kredit eller prøve at kredse højre om over flyvepladsen.

– Hvad ved du om flyvning? spurgte han, da de gik gennem hangarens kølige halvmørke, hvor farvestrålende maskiner stod på rad og række, og videre ud gennem porten i det klare, milde vintersolskin.

– Ikke noget. Det var en forfriskende åbenhjertighed, og Barneys humør steg et par grader.

– Men du vil gerne lære det?

– Om jeg vil! Svaret kom med eftertryk, og Barney skævede til ham. Drengens øjne var så mørke, at de næsten virkede sorte, kun solen fik dem til at se indigoblå ud.

– Godt ... så lad os begynde.

Maskinen stod og ventede på startbanen.

– Det er en højvinget Cessna-maskine. Barney gik rundt om maskinen på sin instruktionsrunde, og David fulgte lige bag efter ham. Da han begyndte på en kort forklaring om rorflader, opdrift og vingebelastning, gik det op for ham, at David vidste mere om flyvning, end han havde ladet skinne igennem. Hans svar på Barneys retoriske spørgsmål var meget præcise.

– Du har læst en del om det, sagde Barney i en næsten bebrejdende tone.

– Ja, indrømmede David og lo. Hans tænder var blændende hvide og regelmæssige, og hans smil uimodståeligt. Mod sin vilje måtte Barney indrømme, at han begyndte at synes om ham.

– O.K., hop ind.

Da de sad inde i det snævre cockpit, skulder ved skulder, forklarede Barney ham instrumenterne og indledte så startproceduren.

– Hovedkontakten! Han trykkede på en rød knap. – Ja, sådan, drej tændingsnøglen ... ligesom i en bil.

David bøjede sig frem og gjorde, som der blev sagt. Propellen snurrede, motoren harkede og spyttede, hostede lidt og slog så over i en dyb, veltilpas brummen. De taxiede ned ad startbanen, mens David hurtigt håndterede siderorene. Så standsede de for at foretage den sidste kontrol og checke radioforbindelsen, inden de svingede ud på den store startbane.

– Godt! Vælg et bestemt punkt for enden af startbanen, sigt efter det og giv langsomt gas.

Maskinen begyndte at vibrere og summede sig frem mod de fjerne markeringer.

– Træk pinden tilbage.

Så var de oppe i luften, løftede sig hurtigt op over jorden.

– Så sagde, så sagte, sagde Barney. – Lad være med at klamre dig til instrumenterne. Behandl den som ... Han tav. Han havde villet sammenligne maskinen med en kvinde, men indså, at det ikke var nogen passende sammenligning. – Behandl den som en væddeløbshest ... med let hånd!

Han mærkede, at David straks løsnede sit greb. Bevægelsen forplantede sig til hans styregrejer.

– Godt, David. Han skottede til drengen og blev pludselig skuffet. Han havde været næsten sikker på, at den unge David var en »fugl«, en af de sjældne, der ligesom han selv følte luften som sit rette element. Men drengen så nærmest rædselsslagen ud i de første minutter af sin første flyvetime. Det så ud, som om hans næsebor og læber var kantet med hvidt, og der var skygger i de mørkeblå øjne ... som skyggen af en haj under vandet.

– Venstre vinge op, kommanderede han og prøvede at skræmme rædslen ud af drengen. Vingen blev rettet op og holdt støt uden antydning af overdrivelse.

– Flad ud! Han havde taget hænderne væk fra styregrejerne, da maskinens næse sank for at finde horisonten ...

– Tag gassen lidt fra. Drengens højre hånd hvilede sikkert og roligt på gashåndtaget. Barney så igen på ham. Hans udtryk var stadig det samme, men nu stod det pludselig Barney klart, at det ikke var angst, men ekstase.

Han er en »fugl«. Barney var mere end tilfreds, og mens de fløj videre og gennemgik grundreglerne, gik Barneys tanker tredive år tilbage i tiden til en gammel bulet Tiger Moth og en anden dreng, der havde været i ekstase over sin første flyvetime.

De kredsede rundt om de barske blå bjerge med de hvide solglitrende snekapper, og de mærkede vinden, der kom susende ned fra højderne.

– Vinden er ligesom havet, David. Den brydes og raser mod bjerge. Pas altid på den.

David nikkede og lyttede til de første brudstykker af flyvekundskab, mens han s–tirrede stift frem for sig og nød hvert sekund.

De svingede mod nord ind over det golde triste landskab, hvor jorden lå lyserød og røgfarvet, efter at høsten havde berøvet den kapperne af gylden hvede.

– Rat og sideror på samme tid, David, sagde Barney. – Lad os prøve en skarp vending.

Vingen gik ned, og maskinens næse drejede rundt, men beholdt sin stilling i forhold til horisonten.

Foran dem rullede lange, skumklædte dønninger ind mod de hvide strande. Atlanterhavet var koldt og grønt, oprørt af vinden, plettet af hvide dansende skumtoppe.

Så fløj de igen mod syd, fulgte kystlinien, hvor små skikkelser på det hvide sand stod stille, skyggede med hånden for øjnene og så op efter dem, sydpå mod det store flade bjerg, der markerede landets grænse, og som så helt anderledes ud heroppe fra. Skibene lå tæt ved siden af hinanden i bugten, og vintersolen funklede og glitrede i ruderne på de hvide bygninger, der så ud, som om de klamrede sig til bjergets skovklædte sider.

Endnu en vending, rolig og sikker. Barney sad med hænderne i skødet, og han havde heller ikke mere fødderne på hammelen. De fløj nu ind over Tygerbjerget hen mod flyvepladsen.

– O.K., sagde Barney, – jeg tager den.

Han lagde an til landing og bragte maskinen ned, taxiede den tilbage til landingsbanen ved hangarerne. Han lukkede for gassen, og maskinen døde hen.

De sad tavse et øjeblik, ingen af dem sagde noget eller rørte sig; de slappede begge to af, men vidste samtidig, at der var sket noget vigtigt og betydningsfuldt, som de havde været fælles om.

– O.K.? spurgte Barney endelig.

– Ja. David nikkede, de spændte sikkerhedsbælterne op og kravlede, lidt stive, ned på jorden. Uden at sige noget gik de ved siden af hinanden gennem hangaren hen til kontoret. De blev stående i døren.

– Næste onsdag? spurgte Barney.

– Javel. David begyndte at gå hen mod den ventende Cadillac, men da han havde taget en halv snes skridt, blev han stående, tøvede lidt og gik så tilbage til Barney.

– Det var det mest vidunderlige, jeg nogen sinde har oplevet, sagde han lidt genert. – Mange tak. Og så skyndte han sig af sted igen, og Barney blev stående og så efter ham.

Cadillacen blev startet, satte farten op og forsvandt om et hjørne mellem nogle træer på den anden side af de fjernestliggende bygninger. Barney lo lidt, rystede irriteret på hovedet og gik ind på sit kontor. Han smed sig i den gammeldags drejestol og lagde fødderne op på skrivebordet. Han fiskede en krøllet cigaret op af en pakke, rettede den ud og tændte den.

– Vidunderligt? brummede han grinende. – Sikke noget ævl.

Han knipsede tændstikken hen mod papirkurven, men han ramte ikke.

* * *

Telefonen vækkede Mitzi Morgan. Hun kravlede frem under puder og tæpper og famlede blindt efter den.

– Hallo!

– Mitzi?

– Davs far, kommer du? Hun var blevet nogenlunde vågen, da hun hørte sin fars stemme og kom i tanker om, at det var i dag han skulle komme flyvende op til sin familie i sommerhuset.

– Jeg er ked af det, men der er sket noget ... jeg kommer ikke før næste uge.

– Åh, far, sagde Mitzi skuffet.

– Hvor er David? fortsatte hendes far hurtigt for at undgå bebrejdelser.

– Skal han ringe dig op?

– Nej, jeg venter her. Skynd dig at kalde på ham.

Mitzi tumlede ud af sengen hen til spejlet og begyndte med fingrene at forsøge at ordne sit hår lidt. Det var kommunefarvet og stridt og kom i vild urede, så snart det kom i forbindelse med sol, salt eller vind. Fregnerne var endnu værre, blev hun enig med sig selv om og så misbilligende på sit eget spejlbillede.

– Du ligner en pekingeser, sagde hun til sig selv, – en lille fed pekingeser ... med fregner. Men hun opgav at gøre noget ved det. David havde set hende sådan millioner af gange. Hun stak i en silkekimono for at skjule sin nøgenhed og gik ud på gangen, forbi døren der førte ind til hendes forældres suite, hvor hendes mor nu sov alene, og derfra ind i den afdeling af huset, hvor opholdsstuerne lå.

Huset var bygget i terrasser med svalegange i glas og stål og lyst fyrretræ. Det så ud, som om det skød frem af klipperne som en del af havet og himlen, kun adskilt fra elementerne af glas. Daggryet sendte nu et mærkeligt glødende lys ind over det og gav Robbergs massive forbjerg, der ragede ud i havet på den anden side af bugten, et ejendommeligt skær.

Den store opholdsstue flød med resterne af den foregående aftens fest. Tyve liggende gæster og mange andre fra de omkringliggende sommerhuse mellem klitterne havde efterladt deres spor – ølsjatter på gulvet, overfyldte askebægre og grammofonplader, der flød overalt uden omslag.

Mitzi banede sig forsigtigt vej mellem ødelæggelsernes vederstyggelighed og klatrede op ad vindeltrappen, der førte til gæsteværelserne. Hun prøvede Davids dør, den var ikke låst, og hun gik ind. Sengen var urørt, men hans shorts og T-shirt lå henslængt på en stol, og skoene, som han åbenbart havde sparket af, lå og flød midt på gulvet.

Mitzi grinede lidt og gik ud på balkonen. Den hang højt oppe over stranden – i samme højde som mågerne, der nu gjorde sig parat til at styrtdykke ned på stranden efter de rester, havet havde skyllet op i løbet af natten.

Mitzi trak hurtigt sin kimono op om livet, klatrede op på balkonens rækværk og skrævede over det ned til den næste afsats’ balkon. Hun sprang ned, trak gardinerne til side og gik ind i Marions soveværelse.

Marion var hendes bedste veninde. Inderst inde vidste hun godt, at venskabet hovedsagelig var baseret på den kendsgerning, at Mitzi dannede en flatterende baggrund for Marions spinkle, lille person med den storøjede, dukkeagtige skønhed ... og desuden var en kilde til gaver, selskaber, gratis ferier og mange andre goder.

Hun så bedårende ud nu, som hun lå der og sov med det bløde gyldne hår spredt ud som en vifte over Davids nøgne bryst. Mitzi koncentrerede sig nu fuldt og helt om sin fætter og mærkede igen den søde fryd i brystet og den mærkelige fugtige fornemmelse helt nede i underlivet. David var sytten år nu, men fuldt udviklet som mand.

Han var den i hele verden, hun holdt mest af, tænkte hun. Han var så smuk, så høj og rank og hans øjne kunne få hvert pigehjerte til at smelte.

De to på sengen havde smidt tæpperne til side i den varme nat, og der var hår på Davids bryst, tykt, mørkt og krøllet, der var muskler i hans arme og ben og bredde over hans skuldre.

– David, sagde hun sagte og rørte ved hans skulder. – Vågn op!

Han slog øjnene op og var straks nærværende og lysvågen.

– Mitzi, hvad er der?

– Tag dine bukser på, skipper. Far er i telefonen.

– Gud, David satte sig så hurtigt op, at Marions hoved faldt ned på puden. – Hvad er klokken?

– Mange, sagde Mitzi. – Du skulle sætte vækkeuret til at ringe, når du går på nattebesøg.

Marion mumlede en eller anden protest og famlede efter tæppet, da David sprang op.

– Hvor er telefonen?

– I mit værelse, men du kan tage den på ekstraapparatet i dit eget.

Hun fulgte efter ham over balkonrækværket og rullede sig sammen på hans seng, mens han tog telefonen og med den lange snor slæbende efter sig gik op og ned ad tæppet.

– Onkel Paul? sagde David. – Hvordan står det til?

Mitzi rodede i lommen på sin kimono og fandt en Gauloise. Hun tændte den med sin Dunhill-lighter af guld, men da hun havde taget et par drag, blev David stående foran hende, tog cigaretten ud af munden på hende og tog selv et par dybe drag af den.

Mitzi skar ansigt for at dække over den forvirring, hans nøgne krop vakte i hende. Hun fandt en ny cigaret og tændte den.

Han ville dø, hvis han vidste, hvad jeg tænker på, sagde hun til sig selv, og tanken var virkelig en lille trøst.

David afsluttede samtalen, lagde røret på og sagde: – Han kommer ikke.

– Det ved jeg godt.

– Men han sender Barney herop med Lear-maskinen for at hente mig. Store høvding!

– Passer. Mitzi nikkede og efterabede sin fars stemme på en særdeles overbevisende måde: – Vi må begynde at tænke på din fremtid, min dreng. Du må trænes op til at overtage det ansvar, skæbnen nu engang har lagt på dine skuldre ...

David lo, mens han rodede i en kommodeskuffe for at finde et par shorts til sin morgen-løbetur langs stranden.

– Jeg bliver vel nødt til at sige det til ham nu.

– Ja! Mitzi var enig med ham. – Det tror jeg også.

David trak sine shorts på og gik hen mod døren.

– Bed for mig, skattepige.

– Du får brug for mere end bønner, skipper, sagde Mitzi trøstende.

Tidevandet havde fejet strandkanten glat og fast, og endnu havde ingen andre fødder sat spor i den. David løb let og hurtigt med lange skridt og efterlod en række fugtige fodspor bag sig.

Solen stod op og kastede et rosa skær over havet og flammede i Quteniqua bjergene ... men David havde ikke sans for det. Alle hans tanker drejede sig om den forestående samtale med onklen, der også var hans værge.

Det var et kritisk tidspunkt i hans liv. Han var færdig med gymnasiet, og mange veje lå åbne for ham. Han vidste, at den han havde valgt ville vække voldsom modstand, og han brugte disse sidste få timers ensomhed til at samle styrke til at gennemtrumfe sin beslutning.

En flok måger, der havde forsamlet sig om en død fisk, der var skyllet op på stranden, lettede i en sky, da han kom hen imod dem. Deres vinger lyste i solen, da de baskede op i luften kun for igen at dykke ned mod deres bytte, så snart han havde passeret det.

Han så Lear-maskinen komme, inden han hørte den. Den fløj langt nede i horisonten, steg og sank over stranden, hen imod ham.

David blev stående. Han trak vejret let trods den lange løbetur og løftede begge arme til hilsen. Gennem plexiglassets kuppel kunne han se Barneys hoved, de hvide tænder, der lyste imod ham i et stort grin, og hånden, han løftede til hilsen, da han strøg forbi.

Maskinen drejede ud over vandet, den ene vingespids rørte næsten en bølgekam, og så kom den tilbage, hen mod ham. David blev stående og spændte alle muskler, da den lange maskine kom lavere og lavere ned, og dens næse pegede lige mod ham – som et spyd!

Som en frygtindgydende rovfugl fejede den hen mod ham, men først i allersidste øjeblik gav David op og smed sig ned i det våde sand. Udstødningen fra jetmotoren føg hen over ham, da maskinen steg og satte kurs mod flyvepladsen inde i landet.

– Den satan, mumlede David og rejste sig. Han børstede det våde sand af brystet og syntes næsten, han kunne høre Barneys drillende latter.

* * *

Jeg har været en dygtig lærer, sagde Barney til sig selv, da han sad mageligt tilbagelænet i reservepilotens stol og betragtede David, der fløj så lavt, at det – trods hans dygtighed – var at tage store chancer.

Barney var blevet tykkere, efter at han var kommet i Morgankoncernens tjeneste, og hans topmave bulede lidt ud over livremmen. Han var også blevet pluskæbet og i forbindelse med den brede mund med nedadtrukne mundvige fik det ham til at ligne en fed, utilfreds skrubtudse. Hans hår var blevet tyndere og temmelig gråsprængt.

Han sad og så på David og sagde til sig selv, at han holdt meget af den unge mand. Men det kunne man ikke se på hans gnavne udtryk. Han havde nu i tre år været chefpilot for den store Morgan-koncern, og han var fuldstændig klar over, hvem han kunne takke for det. Nu havde han tryghed og prestige. Han fløj store forretningsmænd i de mest eksklusive og elegant udstyrede maskiner, og han vidste, at når han engang skulle på græs, ville det blive på fede enge med saftigt græs ... Morgan-koncernen sørgede godt for sine folk.

Han sad og nød denne tanke, mens han iagttog sin tidligere elev, der let og elegant styrede det store jetfly.

Det krævede enorm koncentration at flyve så lavt, men Barney kunne ikke se antydning af nervøsitet hos David.

Afrikas lange, gyldne kyster gled forbi under dem, hist og her brudt af klippefremspring, badesteder og fiskerlejer. Lear- maskinen fulgte kystens konturer, de havde givet pokker i den direkte rute for at kunne foretage denne spændende flyvetur.

En lang kyststribe lå nu under dem, men da de susede lavt hen over den, så de, at der var mennesker på stranden.

Et par små pigeskikkelser styrtede ind fra den skummende brænding og løb hen mod det sted, hvor deres håndklæder og bikinier var smidt. De hvide bagdele stod i skarp kontrast til den solbrændte hud på resten af deres kroppe. De to mænd i maskinen lo hjerteligt.

– Noget helt nyt for dig, David, at de løber væk fra dig, sagde Barney og lo, da de allerede var langt væk fra de små pigeskikkelser og satte kurs mod syd.

Ved Kap Agulhas svingede de ind over land, steg stejlt op over bjergtoppene ... og så tog David lidt af gassen fra, og de dalede ned på den anden side af bjergkæden, ned mod byen, der lå i ly af bjergene.

Da de sammen gik hen mod hangaren, så Barney op på David, der nu ragede et godt stykke op over ham.

– Lad ham nu ikke sætte sig på dig, min dreng, sagde han advarende. – Du har taget din beslutning. Hold nu fast ved den!

David hentede sin engelske sportsvogn, en MG, og kørte over De Waal, og oppe fra bjergskråningerne så han ned på Morgan-koncernens store, firkantede bygning, der lå mellem andre høje monumenter over rigdom og magt.

David kunne godt lide at se på bygningen, den virkede rationel og funktionel som en flyvemaskines vinger ... men han vidste, at liniernes himmelstræbende frihed var et bedrag. Den var et fængsel, en fæstning.

Ved første frakørsel drejede han fra motorvejen og kørte ned mod kysten. Han kastede endnu et blik på Morgan-koncernens imponerende, himmelstræbende bygning, inden han kørte ned ad rampen, der førte til de underjordiske garager.

Da han kom ind på administrationskontorerne øverst oppe i bygningen, måtte han gå forbi en række skriveborde, hvor sekretærer, der var håndplukkede både på grund af deres udseende og deres færdighed med en skrivemaskine, sad på række og geled. De smukke ansigter lyste op i glade smil, som blomsterne på en eksotisk plante, da David hilste venligt på hver enkelt af dem. Han blev behandlet med den respekt, der tilkom arvingen til Morgan-koncernen.

Martha Goodrich, chefens privatsekretær, der vogtede over indgangen til det allerhelligste, så op fra sin skrivemaskine med streng, professionel mine.

– Godmorgen, sagde hun. – Deres onkel venter ... jeg synes godt, De kunne have taget et ordentligt sæt tøj på, David.

– De ser strålende ud, Martha. De har slanket Dem og den frisure klæder Dem storartet.

Det virkede ... som altid. Hun så lidt formildet ud.

– Prøv ikke at fedte for mig, sagde hun, – jeg er ikke en af Deres duller.

Paul Morgan stod henne ved panorama-vinduet og så ud over byen, der lå udbredt foran ham som et kort. Men han vendte sig straks om for at hilse på David.

– Davs, onkel Paul. Beklager at jeg ikke fik tid til at klæde mig om. Jeg regnede med det var bedst at tage af sted med det samme.

– I orden, David. Paul Morgans blik gled hen over Davids blomstrede skjorte, der stod åben helt ned til navlen, det brede læderbælte, de hvide slacks og de åbne sandaler. Det klædte ham, måtte Paul modvilligt indrømme over for sig selv. Den knægt kunne bære de mest outrerede udenlandske moder med en rent ud sagt forbløffende naturlighed.

– Det glæder mig at se dig, sagde Paul Morgan og strøg ned over reverset på sit konservative forretningsmands-dress. Han så på sin nevø og fortsatte: – Kom indenfor og sæt dig ned, dér, i stolen ved kaminen.

Han følte sig som altid lidt latterlig, når han stod ved siden af David. Selv var han lille og kraftigt bygget med tyk hals og et mærkeligt firkantet hoved. Hans hår var ligesom datterens groft og stridt, og hans træk lidt mopsede.

Næsten alle i familien Morgan var skabt sådan. Kun David faldt med sit eksotiske ydre uden for de gængse rammer. Det skyldtes hans mor ... det mørke hår, de lynende øjne og det temperament, der nu engang fulgte med dette udseende.

– Nå, David, først og fremmest vil jeg gratulere dig med veloverstået eksamen. Jeg var virkelig glad for at høre, hvor godt det er gået, sagde Paul Morgan alvorligt og kunne godt have tilføjet: og uhyre lettet.

Davids skole- og gymnasietid havde været en temmelig stormfuld affære. Strålende resultater var næsten altid hurtigt blevet efterfulgt af kedelige skandaler, som kun Morgan-rigdommene og navnet havde reddet ham ud af. For eksempel den affære med den unge sportslærers kone. Paul havde aldrig helt fået rede på den, men han havde måttet strø sand over den ved at skænke kollegiets kapel et nyt orgel og sørge for, at sportslæreren fik et legat, der medførte, at han blev forflyttet. Kort efter havde David vundet den eftertragtede Wessel-pris i matematik, og alt havde været glemt og tilgivet ... indtil han en dag fik lyst til at prøve dekanens nye sportsvogn – uden dennes viden – og i et farligt sving og med utilladelig fart slog en kolbøtte med den. Vognen slap ikke særlig godt fra det, men David kravlede ud af vraget og hinkede væk fra det med en ubetydelig flænge i det ene ben. Det havde kostet Paul Morgans hele overtalelsesevne at få dekanen til at lade være med at vise David bort ... og det var endelig lykkedes, da Paul Morgan forærede ham en ny bil, som var betydeligt dyrere end den, David havde ødelagt ... Morgan-koncernen havde også tilbudt at finansiere en tilbygning til kollegiet.

Knægten var vild, det vidste Paul Morgan godt, men han vidste også, at han kunne tæmme ham. Og når det først var gjort, ville han have et knivskarpt redskab til sin rådighed, for David havde alle de egenskaber, Paul Morgan ønskede hos sin efterfølger: kraft, selvsikkerhed, en kvik hjerne og eventyrlyst ... og frem for alt den aggressivitet, den trang til konkurrence, Paul Morgan definerede som »dræber-instinkt«.

– Tak, onkel Paul. David tog imod sin onkels lykønskning med sædvanlig overlegenhed. De sad lidt i tavshed og vurderede hinanden. De havde aldrig befundet sig særlig godt i hinandens selskab, dertil var de for forskellige ... og måske på nogle punkter for ens. Det virkede altid, som om deres interesser var i konflikt med hinanden.

Paul Morgan gik igen over til panorama-vinduet, så han fik dagslyset i ryggen. Det var et trick, han ofte brugte for at gøre situationen vanskeligere for den anden part.

– Ikke fordi vi havde ventet andet eller mindre af dig, David, sagde han og lo. David smilede, som om han ville sige, at han godt vidste, at hans onkel overdrev.

– Og nu må vi tænke på din fremtid.

David sagde ikke noget.

– Du kan så at sige vælge og vrage, sagde Paul Morgan og skyndte sig så at indskrænke dette: – Men jeg synes, at det bedste for dig må være at studere handelsvidenskab og handelsret ved et amerikansk universitet. Og med dette mål for øje er det lykkedes mig at få dig indskrevet ved mit gamle universitet ...

– Onkel Paul, jeg vil være flyver, indvendte David stille, og Paul Morgan tav lidt. Hans ansigtsudtryk undergik en gradvis forandring.

– Vi taler om din fremtidsstilling, min dreng, ikke om hvad slags hobby du vil foretrække.

– Nej, det ved jeg. Jeg mener, at jeg vil være flyver ... som profession.

– Din fremtid ligger her, inden for Morgan-koncernen. Du har ingen personlig handlefrihed på det område.

– Det er jeg ikke enig med dig i.

Paul Morgan gik væk fra vinduet, hen til kaminen. Han valgte omhyggeligt en cigar i æsken med fugtighedssvampen i låget, og mens han skar spidsen af den, sagde han ganske sagte uden at se på David:

– Din far var romantiker, David. Han blev kureret for det ved at fare rundt i ørkenen i en tank. Du har åbenbart arvet det efter ham.

Han fik det til at lyde, som om det var en afskyelig sygdom. Han gik hen til Davids stol.

– Hvad har du da tænkt dig? spurgte han.

– Jeg har meldt mig til luftvåbnet.

– Har du gjort det? Har du skrevet under?

– Ja.

– For hvor lang tid?

– Fem år, så får jeg officersbestalling.

– Fem år, hviskede Paul Morgan. – Nå, ja, David, jeg ved ikke, hvad jeg skal sige ... Du ved, at du er den sidste Morgan. Jeg har ingen søn. Det ville være trist at se dette enorme foretagende uden at en af os står ved roret. Hvad ville din far mon have sagt til det ...

– Det er at slå under bæltestedet, onkel Paul.

– Det synes jeg ikke, David. Jeg synes, det er dig, der gør det. Din båndlagte arv og alle de andre aktiver, du har, er baseret på, at du påtager dig pligter og ansvar ...

Bare han ville skælde mig huden fuld, tænkte David, der vidste, at han nu var ved at blive »siddet på«, som Barney havde udtrykt sig. Hvis han bare ville kommandere mig til at sige ja, så kunne jeg da i det mindste svare igen. Men David vidste, at han blev manipuleret af en mand, der var øvet i det, en mand, hvis hele liv havde bestået af at manipulere både mennesker og penge, en mand, i hvis hænder en knægt på sytten år var som voks.

– Forstår du, David, du er født til det ... alt andet er fejhed og selvbedrag. Morgan-koncernen strakte sine fangarme ud efter ham, som en grotesk kødædende plante, for at suge ham til sig og æde ham op ... – Jeg kan let få dine militærpapirer annulleret, det koster mig kun en opringning ...

– Onkel Paul, udbrød David med høj stemme ... for at overdøve den andens ordflom. – Far gjorde det. Han gik ind i hæren.

– Ja, David, men det var noget andet dengang. En af os måtte gå i aktiv tjeneste. Han var den yngste, og der var naturligvis også andre personlige overvejelser. Din mor – han lod resten af sætningen svæve i luften og fortsatte: – Og da det var forbi, kom han hjem igen og indtog den plads, der tilkom ham her. Vi savner ham nu, David. Ingen har kunnet udfylde det tomrum, han efterlod sig. Jeg har altid håbet, at du en dag ville gøre det.

– Men jeg har ikke lyst til det. David rystede på hovedet. – Jeg vil ikke tilbringe mit liv her. Jeg bryder mig ikke om at tilbringe hver eneste dag med at sidde bøjet over stabler af papirer ...

– Sådan er det slet ikke, David. Det er spændende, en udfordring, uendeligt afvekslende.

– Onkel Paul, sagde David og hævede igen stemmen. – Hvad kalder du en mand, der stopper sig med mad og bliver ved med at spise?

– Hold nu op, David. Der var en let irriteret klang i Paul Morgans stemme, og han fejede utålmodigt Davids spørgsmål til side.

– Hvad vil du kalde ham, onkel Paul? gentog David stædigt.

– Ja, jeg ville vel kalde ham en grovæder, svarede Paul Morgan.

– Og hvad kalder du en mand, der ejer mange millioner og bruger sit liv til at samle endnu flere sammen?

Paul Morgan blev iskold og stille. Han stirrede på sin myndling et par sekunder, inden han sagde noget.

– Nu er du lidt for flabet, David, sagde han endelig.

– Nej, sådan mente jeg det ikke. Du er ikke grovæderen ... men jeg ville blive det.

Paul Morgan vendte sig om og gik hen til sit skrivebord. Han satte sig i den højryggede læderlænestol og fik endelig ild på sin cigar. Ingen af dem sagde noget et stykke tid, men så sukkede Paul Morgan.

– Ja, du må vel hellere prøve at få det ud af kroppen, ligesom din far gjorde. Men jeg beklager i høj grad de fem år, der går til spilde.

– De går ikke til spilde, onkel Paul. Jeg bliver hjemsendt med et diplom som flyveringeniør.

– Ja, ja, man må vel lære at blive taknemlig for lidt.

David gik hen og stillede sig ved siden af sin onkels stol.

– Tak, onkel Paul. Det betyder meget for mig.

– Fem år, David. Men efter den tid vil jeg have dig ... Han smilede lidt som for at forberede David på, at der nu kom en vittighed: – De vil i det mindste tvinge dig til at få håret klippet.

* * *

Cirka fire miles over den kødfarvede jord fløj David som en ung gud. Solvisiret på hans hjelm var lukket og skjulte med sit kyklopøje den næsten ekstatiske henrykkelse, der stod skrevet i hans ansigt. Fem år havde ikke sløvet hans appetit på den vidunderlige følelse af magt og isolation, som en flyvning i en Miragejager altid gav ham.

Den klare sol funklede og glitrede i maskinens metal og omgav ham med en lysende stråleglans, mens skyerne under ham virkede ubetydelige mod jorden, spredte og på flugt som en flok får for en ulv.

Glæden over flyvningen i dag var imidlertid dæmpet af en vis melankoli, en følelse af noget forestående trist og uundgåeligt. Det var hans sidste dag i luftvåbnet. Hans tjenestetid ophørte ved middagstid, og hvis Paul Morgan fik sin vilje, ville han snart kun være David Morgan ... arvingen til Morgan-koncernen.

Han skød tanken fra sig og koncentrerede sig om at nyde disse sidste kostbare minutter. Men fortryllelsen blev alt for hurtigt brudt.

– Zulu Striker One, her er jordkontrollen. Opgiv position.

– Jordkontrol, her er Zulu Striker One. Afstand cirka halvtreds miles.

– Striker One, forstået. Målmarkeringstallene er otte og tolv. Begynd indflyvning.

Horisonten svingede brat rundt for næsten af Miragen, da vingen vippede, og han gik nedad for fuld kraft, styrtdykkede fra højderne, et kontrolleret og perfekt udført styrtdyk – som en falks.

Davids højre hånd gled hurtigt hen over våbenpanelet og trykkede på missilkontakten.

Jorden forude virkede flad, umådelig og karakterløs, spækket med lavt buskads, der hvirvlede forbi vingespidserne, da han fløj lavere. Bevidstheden om farten var nervepirrende i denne højde, og da den første markering dukkede op forude, virkede det, som om den i samme nu igen forsvandt under næsen på den sølvglitrende maskine.

Fem, seks, syv ... de sorte tal på den skærende hvide baggrund fløj forbi.

En let berøring af venstre hammel og styrepinden. Han skænkede næsten ikke sine egne håndbevægelser en tanke, foran ham lå nu raketskydebanen, de koncentriske ringe der blev mindre og mindre ind mod midten, »The Coke« som centrum hed i flyverjargonen.

David bragte det store jagerfly frem mod målet i lav højde, og machmeteret viste at han knap og nap var oppe over lydens hastighed. Han befandt sig direkte i centerlinien og afventede roligt og koldblodigt det rette øjeblik. Da det kom rettede han maskinen op, så den befandt sig i den korrekte indflyvningsvinkel og fløj hen over målet med pegefingeren på sin behandskede højrehånd krummet om aftrækkeren.

Den sølvglitrende maskine befandt sig i den rigtige stilling for raketaffyring, med næsen pegende en lille smule nedad, i præcis samme øjeblik som målskivens hvide »coke« befandt sig i midten af reflektorsigtets diamantmønster.

Manøvren var blevet udført med en overlegen beherskelse af mange færdigheder, og David trykkede tilfreds på aftrækkeren. Inde i maskinen mærkedes ikke nogen forandring; rakettens svage hvislen druknede næsten i hvinet fra den store jagers motor, men fra vingernes underkant gled en svag røgstribe ned mod målet forude. David var sikker på at ramme plet, gav fuld gas og ventede på den brølende tænding fra efterbrænderne, der skulle give ham motorkraft til at stige uden for rækkevidde af antiluftskytset.

– Sikke en måde at forsvinde på, sagde han grinende til sig selv, da han lå på ryggen med Miragens næse pegende lige op mod den blå himmel og blev presset tilbage mod sædets læderpolstring af centrifugalkraften.

– Hallo Striker One, her er jordkontrol og målkontrol. Lige i øjet! Fin skydning. Trist at vi skal af med dig, David.

Dette brud på den næsten hellige disciplin rørte David dybt. Han ville komme til at savne dem – dem alle. Han trykkede på senderknappen i styrepindens håndtag og talte ind i hjelmmikrofonen.

– Striker One, tak – og farvel. Over and out.

Jordpersonellet ventede på ham. Han trykkede hver enkelt i hånden; de lidt kejtede håndtryk og barske vittigheder skulle dække over den hengivenhed der var blevet opbygget imellem dem i løbet af årene. Så forlod han dem og gik videre ned gennem den store metalhangar, hvor der var en vidunderlig lugt af smøreolie og benzin, og hvor der stod glimtende rækker af jagerfly, hvis formgivning vidnede om fart og kraft selv når de stod på jorden.

David blev stående og strøg ømt hen over det kolde metal på en af maskinerne, og dér fandt en ordonnans ham, mens han stod og stirrede op på eskadrillemærket, Den flyvende Kobra, der var malet på maskinens hale.

– Melder at De skal aflægge rapport til obersten med det samme.

Oberst »Rastus« Naude var en vindtør, radmager mand med et vissent, abeagtigt ansigt, og han bar sin uniform og sine ordensbånd med en egen selvfølgelig mine. Han havde fløjet Hurricanes i slaget om England, Mustangs i Italien, Spitfires og Messerschmitt.109 i Palæstina og Sabres i Korea – og han var for gammel til sit job som øverstbefalende, men ingen havde mod til at sige det til ham, navnlig ikke fordi han både kunne flyve og skyde de fleste unge i eskadrillen sønder og sammen ...

– Nå, så slipper vi endelig af med Dem, Morgan, sagde han, da David kom ind.

– Ikke før efter festen i messen, oberst.

– Ja, ja, nikkede Rasmus, De har skaffet mig en masse kvaler de sidste fem år. De skylder mig en hel spand whisky.

Han pegede på den stive pindestol, der stod ved skrivebordet. – Sæt Dem, David.

Det var første gang han brugte Davids fornavn. David lagde sin hjelm fra sig på hjørnet af skrivebordet og satte sig – lidt stift og kejtet i sin G-dragt.

Rastus gav sig god tid til at stoppe sin pibe med den modbydelige sorte Magaliesberg-shag, han elskede, og hele tiden så han opmærksomt på den unge mand, der sad over for ham. Han havde opdaget de samme egenskaber hos ham, som Paul Morgan havde prist så højt: aggressivitet, trang til at konkurrere ... og netop de egenskaber havde gjort ham til en meget værdifuld jagerpilot.

Endelig fik han ild på piben, bakkede ivrigt løs og sendte fede, ildelugtende røgskyer ud i lokalet, mens han skubbede en stak papirer over til David.

– Læs dem igennem og skriv under, bjæffede han. – Det er en ordre.

David kiggede hurtigt papirerne igennem, så så han op og grinede lidt.

– De giver ikke så let op, oberst?

Det ene papir var en fornyelse af hans militærkontrakt, en forlængelse på yderligere fem år. Det andet var en udnævnelse til major.

– Vi har brugt en masse tid og penge på at gøre Dem til det, De er. De har fået en særlig evne i vuggegave, og vi har udviklet den videre, så De nu er ... ja, jeg kan jo lige så godt sige det lige rent ud – en fandens dygtig pilot.

– Beklager, oberst Naude, sagde David alvorligt.

– Pokkers også, eksploderede Rastus. – Hvorfor fanden er De også født Morgan? Alle de penge ... de stækker Deres vinger og lænker Dem til et skrivebord.

– Det er ikke pengene, udbrød David hurtigt. Beskyldningen gjorde ham vred.

Rastus nikkede kynisk. – Hm, sagde han, – jeg kan heller ikke døje det skidt.

Han tog de papirer, David havde skubbet tilbage over skrivebordet og brummede: – Ikke nok til at friste Dem, hvad?

– Det er svært at forklare, oberst Naude. Jeg føler bare, at der må være noget mere, noget andet, noget, jeg må finde ud af, og som jeg ikke kan finde her. Jeg må ud og lede efter det.

Rastus nikkede og sagde:

– All right, jeg har i det mindste prøvet. Og nu kan De tage Deres kommandant, der har lidt så længe, med ned i messen og bruge nogle af Morgan-millionerne til at hælde ham fuld af whisky.

Han rejste sig og satte sin kasket på hovedet i en absurd, skrå vinkel.

– De og jeg skal være fulde i aften – for vi mister begge to noget ... jeg måske mere end De.

* * *

David havde åbenbart arvet sin kærlighed til smukke, kraftige biler fra sin far. Clive Morgan havde med sin hustru kørt sin splinternye Ferrari sportsvogn ind i siden på et kørende godstog ved en ubevogtet jernbaneoverskæring. Færdselspolitiet anslog, at Ferrarien havde kørt med en fart af cirka 200 kilometer i timen i sammenstødsøjeblikket.

Clive Morgan havde truffet klare og detaljerede bestemmelser for sin elleveårige søns fremtid. Drengens onkel, Paul Morgan, blev hans værge, og hans arv var båndlagt i aktier og obligationer, fast ejendom og handelsvirksomheder.

Da han blev myndig, fik han rådighed over en portion af kapitalen, der gav ham en indtægt, der svarede nogenlunde til en dygtig, højt anerkendt kirurgs indtægter. Den dag havde han skiftet den gamle grønne MG ud med en krudtblå Maserati ... i overensstemmelse med de bedste Morgan-traditioner.

Da han fyldte treogtyve, fik han kontrol over fårefarmene i Karroo, kvægranchene i Sydvest Afrika og Jabulani, det enorme jagtdistrikt på Sabi-Sand egnen. Alt blev passet særdeles godt af hans formyndere.

Når han fyldte femogtyve, ville endnu en del af arven blive udbetalt sammen med værdipapirer, der kunne afhændes, og desuden to store komplekser med kontorer, supermarkeder og højhusprojekter.

Når han blev tredive, ville han igen få en del af sin arv, lige så meget som de to første dele tilsammen, plus transport af den første af fem portioner Morgan-aktier ...

Og indtil han fyldte halvtreds, ville der hvert femte år blive overført en portion Morgan-aktier til ham. Det var en stadig stigende strøm af rigdomme, der ventede ham, overvældende alene ved sin størrelse ... som en udstilling af lækker mad, der ødelægger appetitten.

David kørte hurtigt sydpå. Michelin-radialdækkene hvæsede mod asfalten, og han sad og tænkte på denne umådelige rigdom, det gyldne bur, Morgan-koncernens umættelige gab, der ville opsluge ham, så han ligesom en blød, udflydende vandmand ville blive en del af den, en fange i sin egen overflod.

Tanken alene gav ham kvalme, en hul fornemmelse i maven, akkompagneret af en bankende smerte bag øjnene ... tegn på hvor tåbeligt det havde været af ham at prøve at hamle op med Rastus Naude, når det gjaldt om at drikke whisky.

Han speedede sin Maserati op ... Han trængte til de to bedøvelsesmidler: magt og fart ... og han fandt dem ved at køre hurtigt. Timerne fløj af sted i takt med de mange kilometer, så det var endnu dagslys, da han lukkede sig ind i Mitzis afdeling i sommerhuset ved klipperne, der vendte ud mod Clifton Bay og det klare, grønne Atlanterhav.

Der var et farligt rod i Mitzis lejlighed, det var i det mindste ikke forandret. Hun holdt åbent hus for tilfældige gæster, der drak hendes spiritus, spiste hendes mad og kappedes om at lave vild uorden alle steder.

Det første soveværelse, David gik ind i, var optaget. En mørkhåret pige, han ikke kendte, lå sammenkrøbet på sengen med en alt for stor pyjamas på, som sikkert tilhørte en ung mand. Hun lå og sov med tommelfingeren i munden.

Han var heldigere med det næste værelse. Det var tomt, men sengen var uredt; en eller anden havde ladet en bakke med morgenmad stå på bordet, og der var stivnet æg på kanten af bakken.

David smed sin kuffert på sengen og fiskede sine badebukser op af den. Han tog dem hurtigt på og gik ad vindeltrappen ned til stranden og begyndte at løbe. Først langsomt, men så gik han over til sprint og pilede af sted, som om et eller andet uhyggeligt uhyre var i hælene på ham. Da han nåede ud til klippen, sprang han på hovedet ud i den kolde brænding og svømmede helt ud til Bakovenpynten, hvor tangbæltet endte. Han crawlede, men kulden gik alligevel gennem marv og ben, og da han kom ind på land igen, var han blå af kulde og rystede over hele kroppen. Men følelsen af at blive forfulgt var forsvundet, og han fik lidt varme i kroppen, da han i luntetrav løb tilbage til Mitzis lejlighed.

Han måtte fjerne et utal af strømpebukser og andre kvindelige beklædningsgenstande fra badeværelset, inden han kunne komme til at åbne for vandet. Han fyldte badekarret helt op, og netop da han satte sig i det, blev døren til værelset smækket op, og Mitzi kom farende ind som en stormvind.

– Hvor er du, skipper? Hun hamrede på døren. – Jeg så din bil i garagen ... så jeg ved, du er her!

– Jeg er her, skattepige, råbte han, og så stod hun i døren, og de smilede til hinanden. Hun var blevet tykkere, så han, linningen i hendes nederdel strammede, og hendes bryster var svulmende og uformelige under den røde sweater. Hun havde åbenbart opgivet kampen mod sin nærsynethed og havde et par guldindfattede briller på. De sad og vippede ude på spidsen af hendes lille næse, og håret strittede som sædvanlig til alle verdenshjørner.

– Du er smuk, udbrød hun, gik hen og kyssede ham og fik sæbeskum på sin sweater, da hun gav ham et knus.

– En drink eller kaffe? spurgte hun, og David skar en grimasse ved tanken om spiritus.

– Kaffe ville være vidunderligt.

Hun kom ind med en hel kande fuld og satte sig på w.c.-låget.

– Fortæl det hele, kommanderede hun, og mens de sludrede, kom den kønne, mørkhårede pige ind, søvndrukken og stadig med den alt for store pyjamas på.

– Det er min fætter, David. Er han ikke skøn? sagde Mitzi. – Og det er Liz.

Den unge pige satte sig på snavsetøjskurven i hjørnet og stirrede på David med et så beundrende og gennemtrængende blik, at Mitzi advarende sagde: – Behersk dig, skat. Selv her hvor jeg sidder kan jeg høre dine ovarier bumpe omkring som ping-pong bolde.

Men hun var sådan en lille, æterisk skikkelse, at de snart glemte hende og talte, som om de var alene. Det var Mitzi, der pludselig uden forudgående varsel sagde: – Far venter på dig og slikker sig allerede om munden som et menneskeædende uhyre. Jeg spiste hos ham lørdag aften – han nævnede dit navn millioner af gange. Det bliver sært at vide, at du skal sidde deroppe på øverste etage i koksgråt tøj og være frisk og oplagt til mandag-morgen-konferencen ...

David rejste sig pludseligt op i badekarret, så sæbeskum og varmt vand sprøjtede ud over gulvet, og så begyndte han at sæbe sig ind i skridtet. De to piger så interesseret på ham, den mørke pige spilede øjnene op, så de næsten fyldte hele hendes ansigt.

David satte sig igen, så vandet skvulpede over.

– Jeg gør det ikke, sagde han, og så blev der stille i badeværelset.

– Hvad mener du med det ... jeg gør det ikke? spurgte Mitzi lidt nervøst.

– Hvad jeg siger. Jeg går ikke ind i Morgan-koncernen.

– Men det bliver du nødt til.

– Hvorfor? spurgte David.

– Nå, ja, jeg mener, det er jo en aftale ... du lovede far det ... så snart du var færdig med militærtjenesten.

– Nej, sagde David, – jeg lovede det ikke. Han tog det bare for givet. Da du for lidt siden sagde det med at være frisk og oplagt til mandag-morgen-konferencen vidste jeg, at jeg ikke ville, at jeg ikke kan gøre det. Jeg tror, jeg har vidst det hele tiden.

– Hvad vil du så gøre? spurgte Mitzi. Hun var kommet sig lidt af chokket, og hendes tykke kinder var røde af spænding.

– Jeg ved det ikke. Jeg ved bare, at jeg ikke agter at være den, der holder vagt over andres præstationer. Morgan-koncernen, nej, det er ikke mig. Det er noget bedstefar og far og onkel Paul har skabt. Det er for stort og koldt ...

Mitzi var rød i hovedet, hendes øjne strålede, og hun nikkede bifaldende, henrykt ved tanken om oprør og åben trods.

David blev også ivrig. – Jeg vil gå mine egne veje. Det er meget mere spændende. Der må være noget andet end dette ...

– Ja. Mitzi nikkede, så brillerne var lige ved at rutsche ned ad hendes næse. – Du er ikke som dem. Du ville skrumpe ind og dø deroppe i administrationen.

– Jeg må finde det, Mitzi. Det må findes et eller andet sted.

David stod op af badet, hans krop var rød af det varme vand, og dampen stod op om ham i små lette skyer. Han stak i en badekåbe, mens han talte, og de to piger fulgte efter ham ind i soveværelset, satte sig ved siden af hinanden på sengekanten og nikkede opmuntrende, mens David Morgan kom med sin egen private uafhængighedserklæring. Men Mitzi ødelagde den.

– Hvad vil du sige til far? spurgte hun.

Spørgsmålet satte en brat stopper for Davids veltalenhed, og han begyndte at klø sig på det hårede bryst, mens han tænkte over et svar. Pigerne ventede spændt.

– Han lader dig ikke slippe, sagde Mitzi advarende. – Ikke uden en virkelig kamp, et mægtigt bråvallaslag.

I dette kritiske øjeblik svigtede modet David. – Jeg har sagt det til ham én gang, jeg behøver ikke gentage det.

– Vil du bare stikke halen mellem benene og rende din vej? spurgte Mitzi.

– Jeg render ikke min vej, svarede David koldt og overlegent, da han tog sin svineskindstegnebog, der bugnede af kreditkort, og som han havde lagt fra sig på natbordet. – Jeg forbeholder mig bare ret til selv at bestemme over min fremtid.

Han gik hen til telefonen og begyndte at dreje.

– Hvem ringer du til?

– Lufthavnen.

– Hvor tager du hen?

– Ved det ikke, jeg tager den første afgående maskine.

– Jeg skal nok dække over dig, erklærede Mitzi loyalt, – du gør det eneste rigtige, skipper.

– Ja, det kan du bande på, sagde David. – Jeg går mine egne veje og går i seng med hvem jeg vil.

– Får du tid til det? fnisede Mitzi, og nu sagde den mørke unge pige for første gang noget. Uden at vende blikket fra David sagde hun med sin hæse stemme: – Jeg er ligeglad med de andre, men kunne du ikke begynde med mig?

David stod med røret i hånden og så på hende, og til sin umådelige forbavselse forstod han, at hun mente det gravalvorligt.

* * *

David stod i den upersonlige ankomsthal af glas og beton i Schiphol lufthavn, og frydede sig over, at han var sluppet væk, og nød at være anonym mellem alle de andre mennesker. Men så mærkede han en hånd på sin albue, og da han vendte sig om, så han en høj, smilende hollænder, der så spørgende på ham gennem et par stærke, uindfattede briller.

– Mr. David Morgan, formoder jeg?

David gloede dumt på ham.

– Mit navn er Frederick van Gent fra firmaet: Holland- og Indonesien Stevedor Selskab. Vi repræsenterer Morgan-koncernen her i Holland. Det glæder mig at gøre Deres bekendtskab.

– Åh, nej, du gode Gud!

– Hvadbeha’r?

– Ikke noget, undskyld. Det glæder mig at hilse på Dem.

– Vi har modtaget to telex, mr. Morgan. Van Gent trak dem op af lommen. – Jeg kørte herud fra Amsterdam for personligt at overrække Dem dem.

Det første var fra Mitzi, der havde svoret at dække over ham.

Skidt undskyldning presset med tommelskruer til at røbe opholdssted stop vær tapper som en løve stop vær blodtørstig som en ørn kærligst Mitzi.

– Forræderisk pigebarn, brummede David og åbnede den næste kuvert.

Forstår din tvivl tilgiver din optræden stop overbevist om at fornuften til sidst vil føre dig ind på pligtens vej stop din plads her altid åben kærligst Paul Morgan.

– Snu gammel ræv, sagde David og stak begge papirerne i lommen.

– Er der noget svar? spurgte van Gent.

– Nej tak. Det var pænt af Dem at ulejlige Dem herud.

– Ikke noget at tale om, mr. Morgan. Kan jeg være Dem behjælpelig på nogen måde? Er der noget, De ønsker?

– Ikke spor, ellers tak.

De trykkede hinanden i hånden, van Gent bukkede og gik. David gik over til AVIS-skranken, og den unge pige smilede til ham.

– Godaften, sagde hun.

David lagde sit AVIS-kreditkort på skranken. – Jeg vil have en med lidt fart i, sagde han.

– Lad mig se, vi har en Mustang Mach I? Hun var lysblond med et glat barnerumpe-ansigt.

– Storartet, forsikrede David hende, og da hun begyndte at udfylde formularen, spurgte hun: – Er det Deres første besøg i Amsterdam?

– Jeg har ladet mig fortælle, at det er den mest livlige by i Europa. Passer det?

– Ja, hvis man kender de rigtige steder, mumlede hun.

– Kunne De vise mig dem? spurgte David, og hun så op på ham med et vurderende blik bag en neutral maske, tog en bestemmelse og skrev videre.

– Vil De være venlig at underskrive her? Det vil blive debiteret Deres konto. Så sænkede hun stemmen og tilføjede: – Hvis De vil stille yderligere spørgsmål om kontrakten, kan De kontakte mig på dette nummer – efter kontortid. Jeg hedder Gilda.

Gilda boede i en kvistlejlighed ved en kanal sammen med tre andre piger, der hverken blev forbavsede eller protesterede, da David med sin Samsonite kuffert gik op ad den stejle trappe. Men det eneste Gilda kunne vise ham var diskoteker og kaffebarer, hvor fortabte, ubetydelige mennesker mødtes for at tale revolution og guru-nonsens. I løbet af to dage havde David konstateret, at den lokale skipperlabskovs, som de kaldte »stamppot«, smagte forfærdeligt og gav ham kvalme, og at Gildas hjerne var lige så tom og glat som hendes ansigt. Han følte sig alt andet end godt til mode, når han betragtede de andre, der havde følt sig draget til denne by af rygtet om, at det var en meget frisindet by med verdens mest forstående politikorps. Han så i dem symptomer på sin egen rastløshed og forstod, at de ligesom han søgte et eller andet. Og den fugtige kulde steg op fra kanalerne som de dødes sjæle på dommedag, og når man er født under Afrikas sol, er det europæiske blege dagslys kun en dårlig erstatning.

Gilda røbede ikke nogen synlig sindsbevægelse, da han sagde farvel, og med varmeapparatet helt åbent susede David sydpå. I udkanten af Namur stod en ung pige på vejen. Hun havde nøgne solbrændte ben under de korte falmede cowboybukser. Hun gjorde et kast med sit gyldne hoved og krummede tommelfingeren.

David trådte på bremsen, så gummien hvinede mod asfalten. Han bakkede hen til hende. Hun havde flade, slaviske træk, lysblondt hår, der hang ned ad ryggen på hende i en tyk fletning. Han gættede på, at hun var atten-nitten år.

– Taler du engelsk? spurgte han, da han havde rullet vinduet ned. Kulden fik hendes brystvorter til at stritte under skjortens tynde stof.

– Nej, sagde hun. – Men jeg taler amerikansk – kan det gøre det?

– O.K., sagde David og åbnede døren for hende. Hun smed sin oppakning og sin sammenrullede sovepose ind på bagsædet.

– Jeg hedder Philly, sagde hun.

– David.

– Er du i showbusiness?

– Du gode, nej ... hvorfor tror du det?

– Bilen, ansigtet, tøjet.

– Bilen har jeg lejet, tøjet har jeg stjålet, og jeg har maske på.

– Skæg fyr, sagde hun og krøb sammen på sædet som en kattekilling og faldt i søvn.

Han standsede i en landsby lige før Ardennerne og købte et langt, sprødt flûte, en tyk skive røget vildsvineskinke og en flaske Möet & Chandon. Da han kom tilbage til vognen, var Philly vågnet.

– Er du sulten? spurgte han.

– Skrupsulten. Hun strakte sig og gabede.

Han fandt en skovhuggersti, der førte ind i skoven, og de fulgte den, indtil de kom til en rydning, hvor gyldne solstriber trængte gennem det tætte grønne bladhang, der næsten virkede som en katedral.

Philly så sig om. – Mægtigt, David, sagde hun, – mægtigt!

David skænkede champagnen op i papbægre og skar kødet i skiver med sin lommekniv, mens Philly brækkede brødet i stykker. De sad ved siden af hinanden på en væltet træstamme og spiste.

– Her er så fredeligt og stille ... det minder ikke om en slagmark. Det var her tyskerne gjorde deres sidste desperate indsats. Vidste du det?

Philly havde munden fuld af brød og kød, men hun svarede alligevel: – Jeg så filmen, Henry Fonda, Robert Ryan ... det var et modbydeligt svineri ...

– Al den død og elendighed ... vi bør foretage os noget smukt her, sagde David drømmende, og hun sank brødet, tog en slurk af vinen, rejste sig, slentrede hen til Mustangen, tog sin sovepose og bredte den ud på den bløde, mosgroede skovbund.

– Der er visse ting, man taler om, og andre ting, man bare gør, sagde hun.

I den første tid i Paris så det ud til at få en vis betydning, som om de havde noget at give hinanden. De fandt et værelse med styrtebad i en ren og hyggelig lille pension i nærheden af Gare St. Lazare, og de spadserede rundt i gaderne hele dagen, fra Concorde til Etoile, over til Eiffeltårnet og tilbage til Nôtre Dame. De spiste på en lille café på Boulevard St. Michel, men da de var kommet halvvejs gennem måltidet, var det pludselig, som om der ikke mere var kontakt mellem dem. De vidste ikke, hvad de skulle sige til hinanden, de mærkede det begge to samtidig, de forstod, at de var fremmede for hinanden i alt undtaget i kødets lyst, og visheden om det fik dem til at fryse. De boede sammen også den nat, de gennemførte endog erotikkens mekaniske og tomme bevægelser, men om morgenen, da David kom ud fra badeværelset, satte hun sig op i sengen og sagde: – Vi må hellere gå hver til sit.

Det var en konstatering, ikke et spørgsmål, og det krævede ikke noget svar.

– Har du noget at leve af? spurgte han, og da hun rystede på hovedet, tog han nogle tusindfranc-sedler op og lagde dem på bordet.

– Jeg betaler regningen nedenunder. Du må ha’ det, sagde han og tog sin kuffert og gik.

Paris var ødelagt for ham nu, så han kørte sydpå igen, mod solen, for der var tunge mørke skyer på himlen, og inden han havde passeret frakørselsvejen til Fontainebleu øsregnede det. Det regnede så voldsomt, som han havde troet, det kun kunne regne i troperne, en sand syndflod, der strømmede hen over asfalten og piskede mod hans forrude, så vinduesviskerne ikke engang kunne holde udsynet ordentlig frit.

David følte sig ensom og skuffet over sin manglende evne til at bevare forbindelsen med et andet menneske. De andre trafikanter havde sat farten ned på grund af regnen, men David kørte lige så hurtigt som han plejede, selv om han kunne mærke, at dækkene skred på den våde asfalt. Denne gang var fartens ellers så beroligende indflydelse uden virkning, og da han endelig kom uden for regnens rækkevidde syd for Beaune syntes han, at ensomhedens ulvekobbel stadig var i hælene på ham.

Men da de første solstråler tittede frem, blev han i lidt bedre humør, og så fik han, på den anden side af nogle lave stenmure og hen over vinmarkerne, øje på en vindpose, der flagrede på sin mast som en blød, hvid pølse. Et lille stykke længere fremme så han skiltet med frakørselsvejen til Club Aeronautique de Provence. Han drejede af til en pæn lille flyveplads mellem vinmarkerne, og en af de maskiner, der stod ved startbanen var en Marchetti Aerobatic type F260. David stod ud af sin Mustang og så på maskinen, som en dranker betragter dagens første whisky.

Franskmanden i klubbens kontor lignede en arbejdsløs bedemand, og selv om David viste ham logbog og certifikater lod han sig ikke friste til at leje Marchettien ud. David kunne vælge mellem de andre maskiner, men Marchettien blev ikke lejet ud. David lagde en femhundredefranc-seddel oven på papirerne, og den forsvandt på mirakuløs vis ned i franskmandens lomme. Men han ville alligevel ikke lade David flyve Marchettien alene. Han insisterede på at ville med og tog plads i andenpilotens sæde.

Inden de var nået ud over hegnet omkring flyvepladsen havde David udført en langsom og målbevidst firepunkts rulning. Det var en trodsig demonstration, og hvert stop under rulningen blev overdrevent voldsomt markeret. Med virkelig følelse i stemmen udbrød franskmanden: – Sacré bleu, og han næsten stivnede i sædet. Men han var fornuftig nok til ikke at røre styregrejerne. David fuldførte manøvren og rullede så straks i modsat regning med vingespidsen kun en anelse over vinstokkene. Franskmanden slappede af, han var klar over, at han havde med en rutineret flyver at gøre, og da David en time senere landede maskinen, grinede franskmanden lidt flov.

– Formidable, sagde han og delte sin frokost med David ... hvidløgspølse, brød og en flaske sur rødvin. Mindet om den dejlige flyvetur og hvidløgspølsen forfulgte David helt til Madrid.

Og i Madrid begyndte der endelig at ske noget, næsten som om det var arrangeret i forvejen, som om hans vilde flugt gennem det halve Europa var en forudanelse om, at der ventede ham noget vigtigt i Madrid.

Han nåede byen om aftenen. Han havde kørt hurtigt den sidste dag, for han ville gerne nå at overvære sæsonens første tyrefægtning. Han havde læst Hemingway og Conrad og meget andet romantisk litteratur om tyrefægter-arenaen. Måske ville det være noget for ham. Det lød så storartet i bøgerne – skønheden, festligheden og spændingen – modet, styrkeprøverne og endelig den sidste sejr ... Han ville gerne selv bedømme det, selv se det i den enorme Plaza Des Torros, og hvis det så virkelig interesserede ham, ville han køre videre til den store tyrefægter-fest i Pamplona senere på sæsonen.

David tog ind på Hotel Gran Via. Dets tidligere elegance var degraderet til almindelig komfort, og receptionschefen sørgede for en billet til tyrefægtningen næste dag.

David var træt af den lange køretur, gik tidligt i seng og vågnede frisk og udhvilet og spændt på, hvad dagen ville bringe. Han kørte ud til arenaen og parkerede sin Mustang mellem de mange turistbusser, der allerede stod på parkeringspladsen, skønt det var tidligt på sæsonen.

Arenaens ydre var en overraskelse, dyster og trist som et tempel for en eller anden hedensk og barbarisk religion, og ikke engang de lange rækker panelerede balkoner og de indlagte keramikfliser kunne live det lidt op. Men det indre var som han vidste, det skulle se ud – fra film og fotografier. Den sandstrøede arena var glat og ren, flagene smældede mod en let skyet himmel, orkestret truttede i ildnende staccato takt ... og spændingen lå i luften.

Spændingen hos publikum overgik langt, hvad han havde været med til ved boksekampe og internationale fodboldturneringer. Rækker af ivrige ansigter, mennesker, der vuggede frem og tilbage og nynnede eller talte højt, ophidsede af musikken.

David havde fået plads mellem en flok unge australiere, der havde souvenir-sombreros på og lod gedeskindssække med elendig vin gå fra den ene til den anden. Pigebørnene kvidrede som spurve. En af dem bankede David let på skulderen og tilbød ham vinsækken. Hun var ganske køn, lidt killingeagtig, og hendes øjne sagde tydeligt, at tilbudet gik videre end til vinen, men han betakkede sig kort for begge invitationer og gik ud og købte sig en dåseøl. Hans kølige erfaring med pigen i Paris var endnu lidt for frisk. Da han kom tilbage til sin plads, så den australske pige misbilligende på den dåseøl, han holdt i hånden, og begyndte så at sludre og le med sine kammerater.

Der kom stadig flere tilskuere, som var lidt sent ude, og spændingen steg føleligt. To forsinkede tilskuere kom op ad trappen i den midtergang, hvor David sad. Det var et usædvanligt ungt par at se på, i begyndelsen af tyverne, og David kunne ligefrem føle den atmosfære af kammeratskab og kærlighed, der stod om dem ... næsten som en aura.

De gik med hinanden under armen, forbi Davids plads og satte sig på rækken bag ham på den anden side midtergangen. Den unge pige var høj med lange ben. Hun havde korte, sorte støvler på, lange sorte benklæder og en æblegrøn ruskindsjakke, der måske ikke var særlig kostbar, men sad godt og vidnede om smag. Solen funklede i hendes hår, der lignede nyudgravet kul og nåede hende i bløde bølger til skuldrene. Hendes ansigt var bredt og solbrændt, egentlig ikke smukt, for hendes mund var for stor, og hendes øjne sad for langt fra hinanden, men de havde farve som vild honning, brune, med små gyldne pletter. Den unge mand var også høj og mørk. Han havde lagt en brun, kraftig arm om hendes liv, da han førte hende hen til hendes plads. David var ligefrem misundelig på ham.

Sådan en stor indbildsk fyr, tænkte han. De to unge sad og stak hovederne sammen og hviskede til hinanden, og David så til den anden side, for deres fortrolige samvær understregede hans egen ensomhed.

Nu begyndte toreadorernes parade. De kom ud i solen i deres pailletfunklende broderede dragter, der var som skæl på en farvestrålende, kæmpestor slange. Orkestret truttede løs, og nøglerne til tyrenes aflukke blev kastet ned i sandet. Toreadorerne bredte deres slængkapper ud på barreraen ud for det sted, hvor deres hjerterdame sad, og forsvandt så om bag den.

I den pause, der nu fulgte, så David igen over på det unge par. Han blev forbavset, da han opdagede, at de begge to så på ham, og at den unge pige åbenbart sagde noget om ham. Hun lænede sig tæt ind til sin ledsager, hendes læber strejfede næsten hans øre, da hun talte, og David fik ligefrem hjertebanken, da han mødte de honninggyldne pigeøjne. Et kort nu stirrede de på hinanden, så vendte den unge pige sig hurtigt om og så ned. Men den unge mand blev ved med at se på David og smilede lidt, og nu var det David, der så væk.

Nede i arenaen kom tyren nu stormende ind med højt løftet hoved. Dens hove piskede sandet op.

Den var smuk, sort og blank, med kraftige muskler i nakke og skuldre som spillede, da den drejede hovedet fra side til side, og publikum brølede af begejstring, da den snurrede rundt og slog over i galop, på jagt efter de røde, bølgende kapper. Den blev lokket rundt og rundt, fra kappe til kappe, så den rigtigt kunne lade sine muskler spille og vise sin kraft og de buede horn med de lyse spidser! Og først så lod de hesten komme ind.

Trompeterne blæste en fanfare, da hesten kom ind – en hånlig fanfare for det elendige øg, med mager hals og rynket hud gemt under et skaberak, det ene reumatiske øje dækket af en skyklap, så den ikke kunne se det vilde bæst, den skulle møde.

Den så næsten komisk ud med sin polstring og slet ikke kraftig nok til at bære den store picador i rustning, der sad på dens ryg, mens den blev ført ud i arenaen og anbragt lige i tyrens bane ... og så var det uigenkaldeligt forbi med dens pragt!

Tyren for ind mod den med bøjet hoved, så den ranglede hest vrinskende ramte barreraen, og picadoren bøjede sig ned over tyrens brede sorte ryg og stødte og flåede med sin lanse i dens krop, borede stålet ind i den med al sin vægt, indtil blodet strømmede ud i en tyk stråle, mørk som råolie, og dryppede fra tyrens ben ned i sandet.

Vild af smerte gik tyren løs på polstringen, der dækkede hestens flanker. Den gled lige så let til side som tæppet for en scene, og så borede tyren sine spidse horn ind i den magre krop, hakkede den op, og hesten vrinskede og skreg, da dens bug blev revet op, og de røde og lyserøde indvolde væltede ud og hang og dinglede mod sandet.

David var helt tør i munden af rædsel, men tilskuerne rundt om ham råbte og skreg blodtørstigt, og hesten faldt om i et virvar af polstring og sine egne indvolde.

Toreadorerne drev tyren væk og piskede løs på den styrtede hest, drejede dens hale rundt og kneb og ruskede i dens testikler, tvang den til sidst til at rejse sig og stå, rystende og skælvende. Så slog de den, indtil den igen bevægede sig og blev ført ud, snublende over sine egne tarme.

Så begyndte de at bearbejde tyren, langsomt, grusomt ... reducerede den fra et pragtfuldt dyr til en klump blødende og svedende kød, plettet af det gullige skum, den prustede ud af sine forpinte lunger.

David havde lyst til at råbe til dem, at de skulle holde op, men han var som bedøvet af sin skyld over at overvære dette obskøne ritual, og han blev siddende tavs, indtil tyren igen stod midt på arenaen, hvor sandet var pløjet op og føget sammen under dens fortvivlede kamp. Den stod med bøjet hoved, dens mule rørte næsten sandet, og blod og skum dryppede fra dens næsebor og åbne mund. David kunne høre dens hæse, forpinte åndedræt over publikums brølende bifald. Tyrens ben skælvede, da den lod en stråle tynd, gullig afføring løbe ned ad sine bagben. David syntes, det var den endelige og værste ydmygelse og hørte sig selv råbe: – Nej, nej, hold dog op!

Så kom manden i den glitrende dragt og balletsko ind for at gøre en ende på det hele, men hans kårde ramte en knogle i tyrens krop, og den beskrev en funklende bue i solskinnet; tyren prustede og kastede en tyk stråle blod op, inden den igen kom på benene.

Kården blev taget op fra sandet og rakt tyrefægteren, og han sigtede på den nu næsten passive, døende tyr; men igen ramte kården en knogle, og David syntes, at han dårligt nok havde kraft til at råbe: – Hold op, I beskidte svin!

Tolv gange prøvede tyrefægteren med sin kårde, men hver gang fløj den ud af hånden på ham, og til sidst styrtede tyren om, svækket af det silende blodtab og ude af sig selv af smerter. Den prøvede at rejse sig igen og stod og svajede. Men den havde ikke flere kræfter, og den blev dræbt, mens den lå hvor den lå – med en dolk i nakken – og et spand æsler trak den ud. Dens ben strittede latterligt op i luften, og blodet efterlod en lang brun-rød stribe i sandet.

Lamslået over al denne grusomhed vendte David sig langsomt om og så på den unge pige. Hendes ledsager bøjede sig bekymret ned over hende, hviskede noget til hende, prøvede at trøste hende.

Hun rystede langsomt på hovedet med et udtryk, som om hun ikke kunne fatte det, hun havde set, og hendes honninggyldne øjne var slørede af tårer. Hendes læber var let adskilte, dirrende af rædsel, og hendes kinder var våde af tårer.

Hendes ledsager hjalp hende op og støttede hende blidt, da de gik ned ad trapperne, og førte hende bort, som man fører en enke bort fra sin mands grav.

Publikum rundt om ham lo og larmede, beruset af synet af blod og smerte ... og David vidste, at han stod udenfor. Han følte med den grædende unge pige. Hun var den eneste, der forekom ham virkelig. Han havde selv set mere end nok, han vidste, at han aldrig ville tage til Pamplona. Han rejste sig og fulgte efter den unge pige ud af arenaen. Han ville gerne tale med hende, sige til hende, at han tænkte og følte ligesom hun, men da han kom ud på parkeringspladsen, havde de to allerede sat sig ind i en gammel, bulet Citroën CV 100, og han kunne ikke nå hen til den, selv om han løb ... Der stod en blå os ud af udstødningsrøret, og motoren klaprede som en græsslåmaskine, da bilen kørte ud på hovedvejen, der førte mod øst.

David stod og så fortabt efter den, og de sidste dages glæde ebbede langsomt ud.