Torben Søholt

Rasser

Drama på borgen

Lindhardt og Ringhof

Rasser. Drama på borgen

Copyright © 1974, 2016 Torben Søholt og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711491508

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Jørgen på sygehuset

Ingen kunne beskylde Rasser for at være udpræget morgenmenneske. Hans far sagde, at Rasser kunne sove hele vinteren, hvis man undlod at vække ham. Som regel blev han vækket af sin mor, og i sjældnere tilfælde var det den højst ubehagelige lyd fra vækkeuret, der bragte ham til live.

Mælkemænd og avisdrenge kunne normalt buldre forbi uden at det generede ham. Rassers værelse i havnens administrationsbygning vendte ud mod havnen, men heller ikke trafikken her anfægtede ham.

Når han sov – så sov han.

Men nogle enkelte gange om året oplevede han til sin egen store forbavselse, at han vågnede længe før tiden.

Det skete altid, når han havde noget specielt at tænke på.

Som nu i dag.

Rasser vågnede og så på sit ur. Klokken var kun fem. Det var sidst i april, og foråret var ved at slå igennem. Fuglenes morgenkoncert dirigeredes af en flok stære, men også et par tyrkerduer og nogle forfløjne måger skræppede med.

Lydene fra havnen var stilfærdige og hyggelige. Et par fiskekuttere varmede motorerne op, og der blev skramlet med fiskekasser. Fiskeriauktionen ville snart være i gang med auktionarius Henriksen som et veloplagt midtpunkt.

Vejret var stille, og morgenlivet trængte ind gennem det åbentstående vindue.

Rasser nød de velkendte lyde. Han stod ud af sengen og kiggede ud over havnen. I lystbådehavnen var de fleste både kommet i vandet, men adskillige var dog endnu på vinterbedding og under klargøring til sommerens sejladser på Limfjorden. Rassers egen sejlbåd »Vildanden« var selvfølgelig i vandet, og det var intet særsyn. Den var som regel først i vandet af samtlige både.

»Vildanden« tilhører på papiret Rassers far, havnemester Victor Madsen, men i praksis er det Rassers båd. Det er også ham og hans venner, Jørgen og Hakon, der har alt besværet med at klargøre fartøjet, en træbåd af ældre model. Solid og rummelig med smukke linjer.

Solvarmen kunne allerede mærkes. Rasser blev stående foroverbøjet med albuerne plantet i den brede hvidmalede vindueskarm. Morgenens friskhed virkede som et bad, men alligevel gik han hen til håndvasken og slog lidt koldt vand i ansigtet, inden han igen lagde sig under den varme dyne.

Rasser havde fået noget at spekulere på.

Jørgen på sygehuset!

Rasser lå med begge hænder under baghovedet og tænkte hele forløbet af hændelsen igennem. Fra dengang han og Jørgen mødtes i skolen, og til det skete i gymnastiksalen umiddelbart efter sidste time.

I tankerne hørte han igen braget og så for sig Jørgen falde om. Jørgen havde ikke skreget. Da han faldt om på gulvet, holdt han sig for ansigtet. Han lå på siden med benene trukket op under sig. Netop det, at Jørgen ingenting sagde, gjorde det ekstra uhyggeligt. Så var ambulancen kommet, og Jørgen var blevet indlagt på Havnby sygehus.

Resten af eftermiddagen havde været meget forvirret. Politiet havde – så vidt Rasser vidste – endnu ikke fået anmeldelse om ulykken, og det var også tvivlsomt, om det overhovedet skete. Hverken Jørgens forældre eller skoleinspektør Jannik var interesseret i, at politiet blev indblandet.

– En drengestreg, sagde Jørgens far.

– Naturligvis skal sagen opklares, sagde skoleinspektøren.

Rasser var spændt på, hvordan Jannik ville bære sig ad med at opklare sagen. Han havde selv om aftenen, inden han var faldet i søvn, udklækket en plan, der muligvis kunne opklare, hvem der havde gjort det. Inden han gik i skole, ville han diskutere planen igennem med Hakon.

Rasser stod igen op. Klokken var seks. Han gik ned i køkkenet og lavede sig lidt morgenmad. Havregryn med mælk. Han skrev en seddel til sin mor, at han var gået over til Hakon. Derpå pakkede han skoletasken. Lektier havde han ikke fået læst.

Cyklen stod under halvtaget i gården bag administrations-bygningen.

Bolden eksploderede

I vinterhalvåret spillede Rasser, Hakon, Jørgen og en fjerde kammerat, der kunne være forskellige drenge fra klassen, badminton i skolens gymnastiksal. Nu var sæsonen ved at ebbe ud – fodboldtræningen var allerede i fuld gang efter den milde vinter.

De fire drenge skulle i dag afgøre årets »mesterskab«. Først skulle Rasser møde Jørgen, og vinderen af den kamp skulle møde vinderen af den anden kamp mellem Hakon og Niels, der var den dreng, de hyppigst havde spillet med.

Det mesterskab blev der ikke noget ud af.

Drengene havde varmet op og skulle netop til at spille om serven. Jørgen havde skiftet bold, og første gang han slog til den nye bold, lød der et voldsomt brag, og han styrtede om.

Skolens pedel var ved at gøre rent i drengenes baderum, da det skete. Han kom styrtende ud og skulle lige til at skælde ud, da han opdagede, at der var sket noget alvorligt. Det var også ham, der først havde samlet sig sammen til at ringe efter Falck, som lidt efter kom med en ambulance. Den kørte med hylende sirener og blinklys. Falckfolkene løftede Jørgen op på en båre og bar ham ud.

På Havnby sygehus kom Jørgen straks på operationsbordet, men til alt held var det ikke så alvorligt, som det i første omgang tydede på. En stump skarp fjer havde ramt Jørgen i det højre øje, men det var kun overfaldisk beskadiget.

– Der er absolut ingen fare for synet, sagde overlægen. – Jørgen er hurtigt klar igen, men vi kommer nok til at beholde ham et par dage.

Rasser og Hakon besøgte Jørgen i hospitalets besøgstid om aftenen. Jørgens forældre var der naturligvis også.

Det havde været en underlig fornemmelse at gå rundt på hospitalet. Det var første gang Rasser overhovedet havde været på et hospital. Jørgen lå i den nye afdeling, der var taget i brug for få år siden. Der var lange, brede gange, og ind til de fleste stuer stod dørene åbne. Der var mange besøgende, og de sad på stole rundt omkring sengene og talte dæmpet med de syge.

– Her ligger kanonkongen Jørgen, ramt af en fuldtræffer, sagde Jørgen smilende til sine gæster.

Rasser og Hakon blev hos Jørgen en halv times tid. Så ønskede de god bedring og sagde farvel.

Lige fra det skete og til ud på aftenen, havde Rasser sammen med Hakon forsøgt at løse gåden:

Hvorfor eksploderer en ganske almindelig fjerbold?

Atter og atter vendte de tilbage til sekundet, da det skete. Jørgen tog en ny bold, slog til den, og så ... bang.

– Var det almindeligt, at fjerbolde sådan uden videre pludselig giver sig til at eksplodere?

– Nej.

– Havde de nogen sinde hørt om eksploderede fjerbolde?

– Nej.

– Kunne der være tale om en fabrikationsfejl?

– Hvorfor skulle der det?

Det daglige forbrug af fjerbolde verden over måtte løbe op i forbløffende store tal.

Og ud af dette tal er der en bold, der eksploderer.

En bold, som Jørgen står med i hånden, kaster i luften og slår til. Og så ... bang.

– Vi må gå ud fra, at slaget udløste eksplosionen, sagde Hakon, da han fulgtes med Rasser fra hospitalet.

– Ja, det var trykket fra ketsjeren. Og det lugtede af krudt. Krudt som fra en gammeldags hundepistol med korkpatron.

– Og det kan ikke være specielt Jørgen, nogen har været ude efter. Enhver af os kunne have taget den bold og slået til den. Det kunne lige så godt have været dig – eller mig.

Rasser nikkede.

– Det må være en, der går på skolen, der har gjort det, sagde Rasser efter en lang pause. – Muligvis en fra klassen. Og hvis han har kunnet lave en fjerbold om til en bombe, må han være fiks på fingrene og helt kvik i skallen.

Nu var det Hakons tur til at nikke.

– Og hvem kender vi af fikse fyre, der kunne tænkes at ville genere os? fortsatte han.

– Jeg har faktisk en i kikkerten, svarede Hakon.

– Det har jeg også.

– Hvem?

– Peter.

– Ja, Peter. Han kunne godt finde på det. Jeg er temmelig sikker på, at det er ham.

Sådan set kom drengene en del sammen med Peter, og normalt kom de godt ud af det med ham. Han var en af de dygtigste i klassen, og han dyrkede sport. Hans evner på fodboldbanen var temmelig gode, men rakte ikke til, at han var fast mand på førsteholdet. Inderst inde vidste Rasser godt, at Peter var misundelig over, eller måske snarere ked af, at han ikke 100 procent var med i drengenes kammeratskab.

Hakon og Rasser sluttede deres overvejelser på torvet, hvor de skiltes, og vandrede hjem i hver sin retning.

Og nu var det altså igen blevet morgen, og Rasser var på vej på cykel ud til Hakon. Han kørte omkring havnen ud på den yderste træmole ved lystbådehavnen. Her stod han lidt og kiggede ud over fjorden, inden han cyklede videre.

Hakon var endnu ikke stået op, da Rasser kom indenfor.

– Gå bare ind og væk ham, sagde Hakons mor.

Hakon snorksov. På gulvet ved siden af sengen lå hans sko, strømper, bukser og trøje. Væggene var dekoreret med farvestrålende plakater med engelske fodboldstjerner og beatgrupper. På skrivebordet stod hans skoletaske, og i hjørnet ved vinduet var der en flitsbue, et pilekogger, en badmintonketsjer og et cricket-bat. På en knage hang hans fodboldstøvler. Ned fra loftet hang en halv snes flymodeller i sytråde.

– Godmorgen, sagde Rasser, – så er morgenmaden klar. Rundstykker, horn, snegle, marmelade, honning, ost, mælk, bananer og karameller. Bare ud af træulden, du gamle.

Hakon rejste sig i sengen og strakte armene op over hovedet. Hans hår lignede en høstak i blæsevejr.

– Kunne du ikke finde dig et noget andet sted i en noget anden by og råbe op i, sagde han. – Hvad ligner det at komme brasende ind på andre folks værelse og larme op på den måde?

Hakon lagde sig igen ned og trak dynen op over hovedet.

Rasser gik hen til vinduet og hev i rullegardinet, som røg op med et smæld. Han stod et par minutter og så ud uden at sige noget. Mellem to blokke på den anden side af gaden kunne man se fjorden. Til højre i det fjerne så man Sønderskoven. Til venstre, et godt stykke ned ad gaden, var der en rundkørsel med en flagstang midt i. Den var lavet som en skibsmast med rigning.

Lejligheden lå øverst, på fjerde sal. Der var ingen elevator.

Hakon satte sig op i sengen.

– Har du fundet ud af noget? spurgte han.

– Måske.

– Hvad skal vigøre?

– Have fat på Peter og simpelt hen finde ud af, om det er ham, der har gjort det.

– Det er ham.

– Måske.

– Tror du ikke, det er ham?

– Jo, jeg gør. Men vi ved det jo ikke med sikkerhed. Det er det, vi skal finde ud af. Jeg tror også, jeg ved, hvordan vi kan finde ud af det. Han kan ikke vide, hvad der er sket, vel? Han aner formentlig slet ikke, at Jørgen er kommet på sygehuset. Det hele skete jo efter skoletid, ikke?

– Jo.

– Vi kan sige i skolen, at Jørgen har fået influenza og derfor ikke er kommet. Og så i eftermiddag kan vi udfordre Peter til en badmintonkamp. Han har aldrig tidligere sagt nej til at spille med os, og hvis han gør det i dag, er der noget skummelt ved det, ikke?

– Jo.

– Altså maser vi på, og på et eller andet tidspunkt skal han nok komme til at afsløre sig.

– Vi kan forsøge, sagde Hakon.

Han gik ud i badeværelset, og lidt efter var han klædt på. Fru havnefoged Brynjulfsen havde morgenmaden færdig. Rasser fik en kop te med, og lidt efter var han og Hakon på vej til skole.

Rasser havde været i konflikt med sig selv. Han havde nøje overvejet, om han skulle fortælle journalist Berg fra Amtsavisen, hvad der var sket, eller om han skulle lade som ingenting. Resultatet af overvejelserne var blevet, at han lod være. Det kunne vente, til sagen var opklaret – eller hvis det blev besluttet, at der skulle foretages politianmeldelse.

Indtil nu var det ikke mange, der vidste besked med, hvad der var sket.

Det var nu et spørgsmål, hvad skoleinspektør Jannik ville gøre. Der var næppe tvivl om, at han ville forlange sagen opklaret straks, og det forudsatte måske politiets hjælp.

Men hvad ville han gøre?

En overraskelse

For en gangs skyld forregnede Rasser sig. Det blev ikke nødvendigt at opklare sagen.

Den havde opklaret sig selv.

Det var Peter, der stod bag. Peter alene. Hans »bombe« var såre enkel i konstruktionen, viste det sig. Han havde fyldt krudt i fjerboldens kuppel og havde udstyret den med en slagstift. Ved slaget med ketsjeren blev stiften trykket ind i krudtet, som derpå blev bragt til eksplosion.

Peter havde været på skolen, da bolden eksploderede. Han havde opholdt sig uden for gymnastiksalen, hvor han havde afventet begivenhedernes udvikling. Han blev enormt forskrækket, da ambulancen kom. Da han så Falck-folkene komme med Jørgen på båren, gik der panik i ham, og resten af eftermiddagen havde han strejfet alene om i gaderne og i Sønderskoven ...

Han var bange.

Han kom for sent hjem til aftensmaden. Hans mor lagde øjeblikkeligt mærke til, at der var sket noget.

– Hvorfor er du så mærkelig? spurgte hun. – Hvorfor skal du ingenting have at spise?

– Der er ikke noget i vejen, jeg har kun lidt kvalme, skyndte han sig at sige.

– Hm, sagde hans mor.

Efter aftensmaden gik Peter ind på sit værelse for at læse lektier. Moderen så skarpt på ham, da han forlod stuen. En times tid efter var hun kommet ind på værelset, hvor Peter lå på sin seng og græd.

– Må jeg så høre, hvad der er i vejen.

Peter fortalte det hele.

Hans mor sagde ikke et ord, da han var færdig med at fortælle. Hun så længe på sin søn, før hun rejste sig og ringede til hospitalet, hvor hun til sin store lettelse hørte, at Jørgen havde det godt og ikke ville få mén af uheldet.

Peters far var repræsentant og rejste meget. Han ringede hjem hver aften, når han var ude, for at høre hvordan det stod til, og netop en sådan opringning kom, efter at Peters mor havde talt med hospitalet.

Peters mor sagde ikke et ord om, hvad der var sket.

Til gengæld hankede hun bagefter op i Peter, og sammen vandrede de over til Jørgens forældre for at fortælle, hvordan det hele hang sammen.

– Nu skal der gøres rent bord, sagde hun, da de tog af sted.

Bordet blev rent, helt rent.

Peter havde været meget rød i hovedet, mens han med lav stemme fortalte om, hvordan han havde fremstillet »bomben«, og hvordan han i et frikvarter havde stoppet den ned i boldhylstret i Jørgens gymnastikpose.

– Jeg vidste slet ikke, at den var farlig, sagde Peter. – Den var blevet alt for kraftig, og det var slet ikke meningen. De skulle jo kun blive forskrækkede.

Peter syntes, det varede en evighed, før nogen sagde noget, efter at han havde aflagt sin beretning.

– Var der en bestemt grund til, at du gjorde det? havde Jørgens far så omsider spurgt.

Peter vidste først ikke, hvad han skulle svare. Han sad længe og tænkte sig om. Så sagde han:

– Jeg ville jo gerne have spillet sammen med dem.

Besøget hos Jørgens forældre varede godt en time. Da Peter og hans mor forlod huset, var han meget lettet. Det hele var gået langt bedre, end han havde frygtet.

– Det er jo, hvad der kan ske, havde Jørgens far sagt. – Det var da meget værre, hvis I slet ikke kunne hitte på noget at lave. Men I må tænke jer om en anden gang.

Peter havde været glad for, at Jørgens far havde sagt »I«. Så var det, ligesom det ikke så meget var ham alene, der havde opført sig idiotisk.

Peter var også til stede, da hans mor og Jørgens far i telefonen talte med skoleinspektøren. Jannik ville gerne straks næste morgen, inden skolen begyndte, have en samtale med Peter.

– Good-morning, boys and girls. Sit down, please.

Klassen havde engelsk i første time, og lærer Thomsens morgenhilsen var den sædvanlige. Det var ganske overflødigt at opfordre klassen til at sætte sig. Den sad allerede, men sådan havde nu Thomsen sagt 15 år i træk, og sådan ville han formentlig sige, til han en dag gik af med pension.

Eleverne kaldte ham »Good-morning-Thomsen«.

Rasser så sig omkring.

Peter var endnu ikke kommet, og det styrkede hans mistanke om, at det var ham, der havde gjort det.

– Miss Anna, will you, please, start to-day’s lesson.

Thomsen pegede på Anna – en lille slidstærk blondine med rottehaler – som derpå kastede sig ud i dagens lektion. Hun var ikke kommet ret langt, da det bankede på døren.

Skoleinspektøren trådte ind i klasseværelset. Han undskyldte forstyrrelsen og bad om at måtte tage Rasser og Hakon med ned på inspektørkontoret.

– Så, nu sker der noget, hviskede Rasser til Hakon, mens de vandrede hen til døren.