Benny Aaholm

Billet mrk.

Lindhardt og Ringhof

Billet mrk.

Copyright © 1982, 2018 Benny Aaholm og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711492529

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Foråret lå som et varmt skær over København, og selv ned i de snævre, ildelugtende sidegader fornemmedes den lyse vår som en spæd tone, der gjorde mørket lidt lysere, og farverne mindre grå. I gaden lå den ene pornoforretning ved siden af den anden, og lysene skinnede lokkende og forjættende og fik dem til at minde om boder i en forlystelsespark.

Kurt Henriksen stod ved vinduet i den lille lejlighed, hvor han boede sammen med sin mor, den 43-årige Rita, der havde været alene med ham, siden han var spæd. Kurt havde aldrig kendt sin far, og det var nok tvivlsomt, om moderen med sikkerhed vidste, hvem der var sønnens biologiske far.

Kurt var 25 år, høj, slank og bredskuldret. Han var sorthåret, virkede ret sydlandsk med det markerede ansigt og den fine teint. Muligvis var det en franskmand eller spanier, der var hans far. Kurt var smuk på en farlig, foruroligende måde, men det var en kendsgerning, han yderst sjældent gjorde sig klart. Han arbejdede på et lager, var flittig, pligtopfyldende og påpasselig med sine penge. Det var også tvingende nødvendigt, fordi hans mor ikke kendte forskel på en krone og en million, og det var ham, der skulle sørge for mad, husleje og alle faste udgifter. Rita Henriksen havde i kortere perioder haft tilfældigt arbejde på en fabrik og som kassedame i et supermarked. Men hun kunne ikke indordne sig under forholdene på en arbejdsplads og var så ansvarsløs, at hun gik sin vej omgående, hvis det ikke passede hende at blive der længere. Derfor var Kurt nødt til at være økonomisk, for moderen havde trods alt et ret betydeligt pengeforbrug. En del af disse penge tjente hun ganske vist selv. En heftig kvalme steg op i Kurt, og han knyttede hænderne hårdt om vindueskarmen. Da moderen havde set bedre ud, havde hun udnyttet mænd på det groveste og så at sige indladt sig på alt for at skaffe kontanter. Hun havde heller ikke afholdt sig fra skånselsløs pengeafpresning over for gifte mænd – med trusler om, hun ville fortælle deres respektive hustruer om, at hun havde haft et forhold til dem. Dengang havde moderen været smuk – ganske vist billig og vulgær – men alligevel smuk. Nu var der ikke ret meget tilbage af hendes skønhed og erotiske tiltrækningskraft. Hun var halvfed, drikfældig – en ganske almindelig prostitueret, der ikke alt for ofte havde heldet med sig. Konkurrencen var for hård, og det gjorde ikke sagen bedre, at mange purunge, kvindelige narkomaner søgte de samme græsgange som Rita Henriksen. Og piger på femten var det ikke sådan at hamle op med!

Derfor kunne moderen i bedste fald kun tjene til de øller, hun drak – og tit stiftede hun gæld på de små og billige værtshuse, hvor hun holdt til. De fleste af tjenerne var villige til at give Rita kredit, for de vidste, at sønnen var pæn og ordentlig og en gang imellem gik en runde på værtshusene og betalte det, som hans mor skyldte.

En sådan runde havde han netop foretaget sent på eftermiddagen. Men nu var moderens gæld i det mindste betalt – så længe det varede!

Det pinte Kurt, at han ikke havde råd til at være smart og velklædt som andre unge. Men han foretrak dette fremfor den tid, hvor moderen havde slæbt fremmede mandfolk med op i lejligheden. Værst havde det været for ham i pubertetsalderen. Han huskede alle de nætter, hvor han havde grædt sig i søvn, fordi hans mor var sammen med en fremmed mand. Nu var det sjældent, at moderen havde nogen med hjem. Og den spinkle form for tryghed og sikkerhed klyngede han sig til, når han hurtigt gik forbi forretningerne, der lokkede med smart tøj og billige tilbud. Han holdt af sin mor, var bundet til hende i en art kærlighedshad. Rent følelsesmæssigt havde den hårde opvækst lammet ham. Han huskede ikke, at han nogen sinde havde været forelsket. Pigerne sværmede for ham, fordi han var en så fantastisk flot fyr, men de blev hurtigt trætte af ham, fordi han tilsyneladende ikke interesserede sig det mindste for dem. Kurt var mærkelig, fastslog de indbyrdes over for hinanden. Dødskøn – men overhovedet ikke til at blive klog på. Og heldigvis var der mange unge mænd i kvarteret, der ikke var spor indviklede. Inderst inde hadede Kurt alle piger, fordi han ind imellem hadede sin mor så intenst, at han følte en uimodståelig trang til at slå hende. Men lige så ofte mærkede han en stærk medlidenhed med hende, når han betragtede hendes hærgede ansigt og det røde hår, der var farvet i en hidsig og billig nuance. Ganske vist havde hans mor udnyttet mænd, indladt sig på alt – men hun var også selv blevet udnyttet, var blevet offer for samfundet og det miljø, hvor kun de stærkeste formåede at overleve. Moderen havde ikke været stærk, og hun var – enten det så var hendes egen skyld eller andres – gået til bunds.

Kurt vendte sig bort fra vinduet. Det var lørdag aften, og det gjaldt om at holde moderen hjemme. Lørdag aften havde en særlig tiltrækning på Rita Henriksen – næsten som en gammel cirkushest, der hører toner fra en svunden tid og vil tilbage til manegen. Hun havde altid en mængde undskyldninger, hvis hun ville ud. Men i aften skulle hun blive hjemme, og han havde købt kager og en lille flaske likør til kaffen. Heldigvis var der meget godt i fjernsynet. Moderen fulgte med i den engelske serie, der kom lige efter TV-avisen, og der var også en del underholdning. Han havde middagsmaden parat – frikadeller og budding. Rita gad sjældent lave mad, så det måtte Kurt også tage sig af. Han så atter ned på gaden og fik øje på et ungt par, der langsomt slentrede af sted. Et strejf af længsel gled gennem hans sind. Det kunne være dejligt at skulle ud med en pige, man for alvor brød sig om og stolede på. Hans ansigt fortrak sig, blev hårdt og trodsigt. Længslen forsvandt, og had og bitterhed fyldte ham. Hans indestængte længsel efter kærlighed og ømhed stødte ustandselig mod en barriere af angst og mistro og et ubestemt had til piger, der kunne lyve ligesom moderen havde gjort. Han gik ud i køkkenet og gjorde maden parat. Han dækkede bordet i den lille opholdsstue – pænt og omhyggeligt. Der var en enkelt øl til hver – hverken mere eller mindre. Hvis Rita fik for mange øller, så hun hele verden som i et regnbueskær, blev livlig og snakkesalig og ville have flere endnu. Dels ønskede Kurt ikke at se sin mor beruset – dels skulle de også have penge at leve for resten af måneden.

Han gik hen til moderens soveværelse og bankede på.

– Rita, råbte han. – Så spiser vi!

Han havde aldrig kaldt hende mor – men bestandig Rita. Det havde hun på det bestemteste forlangt. Det gjorde hende yngre, forklarede hun. Kurt huskede, at moderen for år tilbage hyppigt havde haft mænd med hjem. Og han havde hørt hende forklare, at Kurt var hendes lillebror. Han mærkede endnu den skræk og sorg, der var skyllet ind over ham, fordi hun havde fornægtet sin egen søn for at kunne virke mindst ti år yngre, end hun i virkeligheden var.

– Kommer du så, Rita? Ellers bliver maden kold.

Han hørte moderens stemme bag den lukkede dør: – Skidt med det – bare øllerne er kolde! Jeg kommer! Hold op med at stå og brøle! Jeg er ikke døv endnu.

Kurt satte sig til bords. Rita kom vaklende ind i stuen. Til hans overraskelse var hun klædt på. Ellers gik hun for det meste rundt i en snusket kimono. Men hun var iført nederdel og bluse. Det røde hår hang om ansigtet som et gardin. Kurt måtte sørge for, at hun snart kom til frisøren.

– Spis, Rita. Er du sulten?

– Nej, jeg har kvalme.

Hun rejste sig og gik ud på toilettet. Nu blev maden kold! Pokkers også! Kurt så på den lukkede dør. Lidt efter rejste han sig. Moderen var da vel ikke blevet syg? Han stod i den lille entré, og bitterheden og et ubændigt raseri bruste ind over ham, da det gik op for ham, at moderen endnu en gang havde snydt ham. Hun var stukket af simpelt hen! Hans jakke var faldet på gulvet, og han tog den op, grebet af bange anelser. Han havde sine penge i en aflåst skuffe inde i det lille værelse, hvor han sov. Men han havde glemt, at han havde 300 kroner i tegnebogen, der lå i jakkelommen. Med rystende hænder åbnede han tegnebogen. Pengene var væk. Han støttede sig til væggen og mærkede sveden bryde frem på panden. Flygtigt så han ud i køkkenet og stivnede. Den lille flaske likør, der havde stået på bordet sammen med flødeskumskagerne var borte. Den havde moderen stukket i sin taske, inden hun var gået.

Kurt gik tilbage til stuen. Han var bleg, som om han var ramt af et bedøvende slag. Det smukke, foruroligende ansigt mindede om en maske, og de grågrønne øjne funklede af vrede og ætsende bitterhed. Han bar maden ud. for han havde ingen appetit. Han var dødtræt, følte sig fuldstændig udslukt. Han måtte søge efter moderen og sørge for at få hende med hjem, inden hun blev alt for beruset. Men hvor var det ydmygende at gå fra sted til sted, høre stamgæsternes latter og se deres nysgerrige blikke og høre tjenerne sige: – Nej, Rita er her ikke. Hun er nok ude på sin egen boldgade!

Rita Henriksen gik ind på et værtshus i nærheden. Hun så sig ivrigt om og fik øje på den høje, kraftige Børge Nilsson, som hun var vildt forelsket i. Børge var 31, maskinarbejder, men for tiden var han arbejdsløs. Det var han for det meste. Rita var vild med ham. Derfor var hun stukket af i håb om at træffe Børge. Hun tænkte på knægten derhjemme, der sad med sine frikadeller og budding og to øller. Han var såmænd god nok, selv om han tit skændte på hende. Han fik det hele til at løbe rundt. Men hun havde været nødt til at tage de 300 kroner fra ham, for ellers fik hun aldrig Børge på krogen, og hun ville have ham. Men først trængte hun til noget at drikke.

– Hej, Børge, sagde hun og stak sin arm ind under hans. – Skal vi ikke tage et andet sted hen? Jeg betaler.

Ja, hun måtte have Børge væk fra kvarteret, for knægten var sikkert allerede ude for at søge efter hende. Nej, Rita ville være smart. Hun kendte en lille knejpe ude i Sydhavnen, og dér kunne de køre ud.

Lidt efter sad hun og Børge Nilsson i en taxi, medens hun lænede sig ind til ham og fyldtes af glæde over, at det alligevel blev en rigtig lørdag aften …

Kurt gik fra beværtning til beværtning og blev mere og mere desperat, fordi moderen var som sunket i jorden. Omsider gav hans søgen et om end meget negativt resultat. En af de professionelle piger sagde: – Hej, smukke! Din gamle er smuttet med Børge – de kørte væk i en taxi. Så hende kan du såmænd lige så godt opgive at få hevet hjem. Hun kommer tilbage, når det passer hende – og ikke et sekund før!

Som i en døs forlod Kurt det snavsede lokale. Han var dødtræt – alt for træt til at være skuffet og bitter. Det var, som om han aldrig ville blive i stand til at føle noget mere. Moderen og Børge Nilsson! Børge, der var arbejdsløs og levede af kvinder! Børge, der kunne få næsten hvem, han pegede på. Det vendte sig i Kurt af væmmelse, da han kom forbi pornoforretningerne. De mindede ham om hans mor og alt det, han i hele sin opvækst havde været vidne til. Nej, han ville aldrig føle noget for en pige – turde ikke. Hele hans liv kunne blive ødelagt. Men han kunne heller ikke blive boende i dette kvarter, slide og slæbe på det forbandede lager, aldrig have tid eller penge til noget som helst. Men han havde vanskeligt ved at udmale sig en anden fremtid end den, der var afstukket for ham. Han kunne ikke svigte sin mor, uanset i hvor høj grad hun havde svigtet ham. Hvis han lod hende i stikken, ville hun gå til grunde. Han måtte blive her, affinde sig med forholdene og passe på sin mor.

En ung pige og en ung mand kom gående imod ham på samme fortov. Den unge pige var køn, lyshåret og havde et varmt, følsomt ansigt. Han kendte hende godt. Hun boede i samme gade som han selv, hed Anette Carlsen, var atten år og ekspeditrice i et stormagasin. Nogle fa gange havde han inviteret hende i biografen. Han var ikke forelsket i Anette, men han kunne tale med hende, fordi de havde samme baggrund. Hun havde ingen far, og hun boede sammen med sin mor, der var af samme støbning som Kurts egen mor. Han forstod Anette, hvis mor også udnyttede hende. Hun var den eneste pige, som han ikke hadede, fordi hun levede under de samme forhold som han selv. Derfor blev han både bedrøvet og bekymret, fordi hun var sammen med Dennis Knudsen. Dennis var lyshåret, flot, charmerende – og en skidt fyr, der flere gange havde været i konflikt med loven og efter sigende var på stoffer. Han var arbejdsløs, selv om han var udlært mekaniker. Han var 22 år – en dødsensfarlig type for Anette, der i modsætning til Kurt ikke var følelsesmæssigt lammet, og som drømte så mange drømme om livet og kærligheden og en strålende fremtid langt borte fra den triste sidegade, hvor hun var opvokset. Når Kurt havde talt med Anette, havde hun fortalt om alt det, hun drømte om og ventede sig af livet. Hun ville gerne være stewardesse eller fotomodel, så alle kunne blive klar over, hvor køn hun var. Så kunne hun tjene mange penge, leje sig en dyr lejlighed. Alt det vidste Kurt besked om. Han vidste lige så sikkert, at disse drømme ville blive knust, hvis Anette for alvor blev glad for Dennis.

Desværre lod det til, at Anette var stærkt betaget af Dennis, der havde lagt armen om hende, hun så forelsket og tilbedende på ham og ænsede slet ikke Kurt, før han stod lige foran dem.

– Hej, sagde Anette forlegent. Hun rødmede, da hun og Dennis gik videre. Hun havde slet ikke lyst til at snakke. Hun var alt for optaget af Dennis Knudsen til at opfatte noget andet.

Det sved i Kurts sind. Skuffelsen var blandet med skinsyge, men det gjorde han sig ikke klart. Derimod vidste han, at Anette en overgang havde været forelsket i ham – som de fleste piger, han traf, var det i længere eller kortere tid, alt efter deres tålmodighed og temperament. For han gik jo aldrig videre med dem. Det samme havde været tilfældet med Anette. Med hver fiber i sin krop havde hun længtes efter, at Kurt skulle tage hende i sine arme, kysse hende og kærtegne hende. Men det var bare aldrig blevet til noget. Han ville kun snakke – som om han slet ikke var nogen rigtig mand. Derfor havde Anette opgivet ham, selv om hun tit tænkte på ham. For Kurt var god og rar og gav én fornemmelsen af tryghed. Og det trængte Anette hårdt til, så havde hun truffet Dennis, der havde løst op for hendes bundne drifter og længsler. Nu var der kun ham i hele verden, selv om han ikke gav hende den samme tryghed som Kurt.

Kurt gik langsomt videre. Han havde ikke lyst til at gå hjem til den tomme lejlighed. Han spadserede op til Rådhuspladsen og gik i biografen. Filmen kedede ham, og han ærgrede sig over, at han havde givet de penge ud til ingen verdens nytte. En pige ved siden af skottede til ham og smilede indladende til ham i biografens halvmørke. Hun syntes, at han var endnu flottere end filmhelten oppe på lærredet. Kurt rykkede sig lidt bort, krøb sammen i sin slidte læderjakke og så trodsig og utilnærmelig ud. Pigebarnet slog fornærmet med nakken.

Sent på aftenen nåede Kurt hjem. På vejen var han blevet sulten og havde spist en hotdog ved en pølsevogn. Nu gik han op ad trappen. En mand kom buldrende ned, og Kurt mødte ham på afsatsen.

Det var Børge Nilsson, som moderen var taget bort med. Børge gik forbi ham. Kurt knyttede hænderne. Nå, men så var moderen da i det mindste kommet hjem – antagelig uden en krone på lommen. Kurt låste sig ind. Der var mærkværdigt stille i lejligheden. Han åbnede døren og gik ind i stuen, standsede brat. Stuen lignede en slagmark. Flere af stolene var væltet, og nogle af de billige nipsting var knust.

På gulvet lå moderen blodig og forslået. Hun stønnede svagt.

Kurt lagde sig på knæ ved siden af hende og tog varsomt hendes hånd.

Han hørte Rita Henriksen hviske: – Børge slog mig, fordi vi havde drukket alt op, og jeg ikke havde flere penge at give ham …

Kurt rejste sig og gik ind til naboen og ringede på. Fru Madsen, nabokonen, var enke, nær de firs, snerpet og inderligt forarget over Rita Henriksens vilde liv. Men hun havde telefon, og for øjeblikket sansede Kurt kun at få ringet efter en ambulance.

– Må jeg låne telefonen? udbrød han forpustet, da fru Madsen åbnede døren. Hun var lille og bred og stod med hænderne i siden og iagttog ham. Hun kunne godt lide Kurt, fordi han var ordentlig og høflig. Men hun beklagede dybt, at han havde en så rædsom mor. Hun var en skændsel for hele opgangen, og det ville sige en del.

Kurt ringede op. Fru Madsen var i gang med at vande sine potteplanter. Hun snakkede højlydt med dem, som var de børn, hun aldrig havde fået. Ind imellem fulgte hun opmærksomt Kurt med øjnene.

– Nå, er Deres mor blevet slået ned? spurgte fru Madsen. – Kommer ambulancen?

Kurt nikkede. Den forstenede sorg og angst i den unge mands ansigt tvang fru Madsen til tavshed. Og først da han var gået, kunne hun fortælle sine potteplanter, at kvinder som Rita Henriksen tit fik en skrækkelig skæbne og blev kvalt eller stukket ned …

Politiet havde anholdt Børge Nilsson for vold, men nogen større straf ville han næppe få. For det blev en lungebetændelse, der satte punktum for Rita Henriksens liv. Og i sin svækkede tilstand havde hun ikke tilstrækkelig modstandskraft. Kurt sad hos sin mor til det sidste.

Omsider var det hele forbi. En læge kom hen og lagde hånden på Kurts skulder.

– Deres mor fik en let død, sagde lægen.

Kurt rejste sig langsomt.

– Vil De gerne være lidt alene med Deres mor?

Kurt nikkede, og lægen forlod værelset.

Kurt lagde en lille buket blomster på moderens bryst og foldede hendes hænder. Rita Henriksens ansigt virkede så ungt og rent, som om hele hendes liv blot havde været en drøm, og døden var den eneste virkelighed.

– Rita, hviskede Kurt. – Trods alt vil jeg savne dig af hele mit hjerte.

Moderens død var som et jordskælv, der fik det til at sitre gennem ham. Og så gik det for alvor op for ham, at hans mor var borte, selv om hun lå så stille og ren som en ung pige, der venter på sit første kys. Hensynsløse, løgnagtige, fordrukne Rita, der så skånselsløst havde præget hans liv, og som han alligevel havde elsket, var væk for bestandig …

Kurt tog hjem til den tomme lejlighed, hvor alt mindede ham om moderen. Det blev aften, det blev nat, og det var, som om han langsomt og uimodståeligt sugedes ned i en afgrund, medens gadens lyde og den skingrende musik fra beværtningerne lød op til ham.

Ind imellem gik han som et lille barn rundt i lejligheden og kaldte grædende på Rita.

Han tænkte fjernt, at han ville hævne sig på alle kvinder, fordi moderen havde ødelagt så meget for ham og knust hans illusioner om et lykkeligt og harmonisk liv.

Et brændende had fyldte ham, skabt af hans modstridende følelser for moderen, dette kærlighedshad, der havde vokset sig stærkere og stærkere gennem årene og udelukket ham fra kærligheden og alle dybere følelser.

Hadet gled bort, og han syntes, at det var synd for Rita – at det var samfundet, der havde gjort hans mor til den, hun var blevet til sidst.

Hans tanker sløredes. Uden for denne lejlighed, dette kvarter, der mindede om en jungle, fandtes mennesker, der intet vidste om disse forhold og ikke brød sig om at vide noget om dem, bedrestillede mennesker, som han kunne hævne sig på, fordi de var uvidende om skæbner, som hans mors og alle de andre, der knustes i de grå gader, der ulmede af råhed og kriminalitet.

Hans tanker var stadig uklare, men noget nyt og farligt voksede frem i hans sind, bredte sig som ringe på mørkt vand.

Stadig havde han ingen fornemmelse af hvad der i disse ensomme tider skete med ham.

Moderens død havde givet Kurt et psykisk chok.

Først senere skulle han selv og andre blive klar over, hvor langt han i virkeligheden havde fjernet sig fra sit oprindelige jeg.

Men udtrykket i hans øjne røbede et genskær af det skæbnesvangre had, der gennem årene havde ophobet sig i hans sind og før eller siden ville medføre en sjælelig eksplosion …

Rita Henriksens begravelse foregik i dybeste stilhed. Bedemanden havde ordnet det hele, og hun skulle i de ukendtes grav. Kisten var smukt pyntet med lyserøde nelliker – de eneste blomster, som den afdøde havde fået i adskillige år. I det lille kapel sad Kurt hele alene oppe ved kisten, for de havde jo ingen familie. Til stede var nogle af moderens kammerater fra værtshusene, nabokonen fru Madsen, der var gået med, fordi hun godt kunne lide Kurt og syntes, at han var et ordentligt menneske. Anettes mor, Sonja Carlsen, var også mødt op. Hun var klædt i sort fra top til tå, og hun, der levede ganske som Kurts mor havde gjort, sad alvorligt med foldede hænder, sang med på salmerne af hjertens lyst, nød dette hverdagsdrama, der så at sige ikke kom hende ved og så ud, som om hun aldrig havde bestilt andet end at gå til begravelser. Kurt ønskede, at Anette var fulgt med sin mor. Han ville have været glad for at se hendes lyse, følsomme ansigt på denne triste dag. Men Anette var jo så helt opslugt af Dennis Knudsen og havde muligvis heller ikke kunnet få fri fra stormagasinet, hvor hun var ansat.

Sidste salme blev sunget og de forlod kapellet. Kurts hånd strejfede den hvide kiste, og hans ansigt var forstenet af sorg, træthed og bitterhed, da han hviskede et farvel til sin mor.

I tiden efter Rita Henriksens død gik Kurt så underligt rastløs omkring. Som altid passede han sit arbejde punktligt, men aftenerne var lange. Selv om han nu havde flere penge til rådighed, fordi han ikke længere skulle forsørge moderen, gik han sjældent ud. Han havde fornemmelsen af, at folk syntes, at han var mærkelig. Det var han måske også, fordi det til stadighed føltes, som om en usynlig mur adskilte ham fra omverdenen. Han blev mere smart i tøjet og var så opsigtsvækkende flot, at pigerne vendte sig om efter ham på gaden. Men det ænsede han ikke. Han ænsede snart ikke noget som helst mere. En sjælden gang mødte han Anette. Hun gik rundt med solskin i øjnene og så ud, som om hun gemte på en eller anden vidunderlig hemmelighed. Hun var kønnere end nogen sinde før, og der var kommet et strejf af kvinde over den spinkle, yndefulde skikkelse. En dag, da de talte sammen i porten, sagde hun alvorligt: – Savner du din mor meget, Kurt?

Han nikkede.

– Hvordan har du det selv, Anette? spurgte han og syntes selv, at det var en komplet overflødig bemærkning, fordi hun så så strålende glad ud. – Du kommer stadig sammen med Dennis?

– Ja, svarede Anette. – Og Dennis er god nok, uanset hvad folk så siger om ham. Jeg ved nok, at han har været rodet ind i så meget og har været på stoffer. Men det er han kommet ud af, og han har godt arbejde som mekaniker. Vi skal nok klare os.

Hendes blik strejfede Kurt, og hun mindedes den tid, hvor hun havde været heftigt betaget af ham. Hun havde fået hjertebanken, blot hun så et glimt af ham. Det var evigheder siden, tænkte hun med et tindrende, halvt overbærende smil. Kurt var underlig, behandlede hende nærmest som en kammerat – var overhovedet ikke til at komme ind på livet af. Han kom heller ikke sammen med nogen pige. Han var smuk som en filmhelt, og omtrent lige så utilnærmelig. Og han var altid alene. Hun begreb ham simpelt hen ikke.

Tiden gik. Undertiden følte Kurt, at noget ondt og farligt voksede frem i hans sind. Antagelig skyldtes det ensomheden i forbindelse med det psykiske chok, han havde fået ved moderens død. Hans had og modvilje til piger blev en del af ham selv, af alle tanker og følelser, bredte sig som mørke ringe på kulsort vand.

Ind imellem kunne han gribes af en fortvivlet længsel efter kærlighed og ømhed, og hans tanker kunne bevæge sig ad de mærkværdigste veje. En tid overvejede han at anskaffe sig en lille hund eller en kat – der var så mange magre, hjemløse katte i baggården, der nok kunne trænge til at få et rigtigt hjem. Men det ville nok være forkert, når han hver dag var så mange timer på arbejde. Ganske vist stod han på en god fod med nabokonen, og fru Madsen ville måske passe hunden eller katten, når han var borte. Men fru Madsen blev svagelig, og modstræbende opgav Kurt denne tanke, der dog havde været som et svagt lysskær i hans sind.

Så døde fru Madsen af et hjerteslag. Der kom nye mennesker i lejligheden ved siden af. Kurt savnede fru Madsen, der til sidst næsten var blevet som en mor for ham.

Månederne blev til år. Da Kurt var 29, flyttede han fra lejligheden til et klubværelse på Østerbro, og få måneder senere fik han en lille lejlighed i Viborggade, hvor han følte sig hjemme. Det var et roligt kvarter, en pæn opgang og en rar lejlighed. Han var flyttet fra barndomskvarteret, fordi Anette omsider var blevet gift med Dennis. De havde haft en yderst stormfuld forlovelsestid, hvor de skiftevis var blevet uvenner og gode venner igen. Men disse stridigheder var kulmineret i en borgerlig harmoni ved et rigtigt kirkebryllup, hvor Anette var hvid brud og bar slør med myrter, hvilket ret betænkt næppe var på sin plads, hvis man ellers kendte Dennis Knudsen. De flyttede ind i en lille lejlighed i nærheden af barndomsgaden, og Kurt var mere skuffet og ulykkelig over dette, end han selv forstod. Havde han da holdt mere af Anette, end han havde vidst? spurgte han forundret sig selv. Nej, han var ikke forelsket i hende. Men han holdt af hende, og hun var den eneste pige, som han ikke havde noget imod. Lyse, glade Anette, der langt bedre end han selv havde formået at klare tilværelsen og komme gennem den hårde opvækst uden skrammer på sjælen. Og med livsmod og optimisme flyttede hun ind i den lille lejlighed sammen med Dennis, som om det var det dejligste slot, hun skulle bo på. Sådan var hun. Anette fik altid det bedste ud af alting. Hun ventede et barn, og da Kurt var flyttet, mødte han tilfældigt en kammerat, der fortalte ham, at Anette havde fået en søn, der hed Bjarne.

andre

dem

Den foregående dag havde det været hans fødselsdag. Han var blevet 32, og når han tænkte tilbage, syntes han, at årene var svundet hen, så det nærmest føltes, som om han aldrig havde levet. Han havde været i byen med nogle arbejdskammerater, og de havde haft en festlig aften. Som sædvanlig havde det været Kurts største problem at holde pigerne på en passende afstand. For nogle måneder siden havde han fået arbejde som sælger i et bilfirma, og dette job var han godt tilfreds med. Lønnen var også god.

bruge

Han blev træt af at stå ved baren og så sig om efter en ledig plads ved et af bordene. Et ægtepar med en lille pige sad ved et bord, og han gik hen til dem og spurgte høfligt, om han måtte tage plads.