Bodil Steensen-Leth

Møller

Roman

Lindhardt og Ringhof

Møller

Copyright © 1991, 2016 Bodil Steensen-Leth og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711492666

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1.

Møller hørte bilen svinge ind ad indkørslen og nabohunden løbe gøende langs med hegnet. Han hørte Elly stige ud og åbne for garagen. Han hørte hende bakke bilen ind, smække døren og låse garageporten efter sig. Han hørte hendes trin hen over gruset, nøglen der blev sat i låsen, tasken der blev lagt på kommoden, den lette nervøse hosten. Han hørte det alt sammen. Kunne ikke undgå at høre hver lyd. Pludselig var de der: de skyggeagtige, men påtrængende bevægelser, trinene, rømmen og hosten midt i hans stilhed. Om et øjeblik ville dørhåndtaget bevæge sig, og Elly ville stå og stirre på ham. Han rettede sig op. Han vidste, hvordan hun ville reagere, når hun så ham sidde dér på sin plads ved køkkenbordet.

Og så skete det. Ud af den ene øjenkrog så han dværgen, hans plageånd, springe ned fra toppen af køkkenskabet. Den kom som altid ud af den blå luft, et produkt af hans indbildning, men ikke desto mindre del af hans virkelighed. Den sprang adræt op på bordet, hvor den slog ud med de små korte arme og mimede: »Kom så, Møller. Konen er kommet hjem. Gå ud og giv hende et smækkys.« Han bøjede sig frem og langede ud efter den. Men naturligvis var hans anstrengelse forgæves. Som en anden bold hoppede dværgen ned fra bordet og forsvandt.

Møller lagde hovedet på armene. Han hørte Elly gå ind i stuen i stedet for at gå direkte ud til ham i køkkenet. Hun trak tiden ud. Det havde hun gjort før. Hun brød sig ikke om at se ham. Han generede hende bare ved at sidde dér, hvor han sad.

Men hvor skulle han ellers være? Mulighederne var begrænsede. Han kunne gå ind i stuen eller ud i haven. Det forekom ham, at han lavede mindst ravage ved at blive i køkkenet. Her havde han trods alt en funktion. At være skraldespand for Ellys husholdning var den vigtigste. Det var ham, der spiste det brød, som for længst var for gammelt. Det var ham, der gnavede af det indtørrede stykke ost, Elly ville have smidt ud eller givet til fuglene. At sidde i køkkenet og glo ud i luften var ikke nær så påfaldende, som det ville være at sidde inde i stuen. Dér var han en prydgenstand. Her var han del af køkkeninventaret – som grydeskeerne og persillehakkeren var det. Han var en skraldespand. Dertil var det kommet med hans liv.

Han hørte Elly trippe rundt inde i stuen. Han lagde hænderne op om hagen. Han ville have barberet sig, inden hun kom hjem. Det havde været hans bestemte hensigt. Han var ikke uvidende om, at hun blev irriteret over at se ham med daggamle skægstubbe. Der skulle være orden i ens liv. Den personlige hygiejne måtte ikke forsømmes. Han havde også tænkt at barbere sig. Han havde jo hele dagen. Men den var bare gået, mens han sad og gloede ude i køkkenet. Det eneste, han havde fået udrettet, var slagteriet på fluerne. Det måtte han huske at fortælle Elly. Det ville sikkert glæde hende. Han så sig om. Her var ikke én flue nu. Han havde slået dem alle ihjel. Han var begyndt at myrde løs ikke så længe efter at Elly var gået på arbejde i morges. Fluerne havde kastet sig summende mod vinduesruderne, som om de vidste, at deres sidste time var kommet. Fluesmækkeren hamrede mod glasset i rappe kanonader. Nu var det ham, der havde overtaget. Edderkopperne gad ikke gøre deres arbejde ordentligt. Da han var færdig, lå fluerne i vindueskarmen i sorte klumper. Nogle af dem var levende endnu. De lå på ryggen og fægtede ynkeligt med deres små flueben. Forgæves anråbte de fluernes herre om hjælp. Fluesmækkeren smældede. En enkelt fluevinge flitrede. Så var dét overstået. Han fejede flueligene væk. Nogle af dem var helt grålige.

Hvor længe ville Elly blive ved med at trave rundt inde i stuen? Det her var absurd. Han stirrede på dørhåndtaget. Omsider bevægede det sig – et forknyt dørhåndtag der gør undskyldning for sin eksistens – og Elly stod i døråbningen.

»Sidder du dér?«

Lyset spillede i de opspilede øjne. Møller følte et øjeblik, bare i brøkdele af et sekund, den gamle trang til at fortælle hende, at hendes øjne var udsprungne violer. Ikke de blegblå havevioler, man ser overalt, men de midnatsblå der skyder frem langt inde i skoven, og som får deres særlige glans fra det sparsomme sollys. Han kneb læberne sammen. Han kunne dy sig. Han kunne læse i de øjne som i en åben bog. Elly var ude af stand til at skjule sine følelser. Hun var et ærligt menneske. Hun kendte ikke til forstillelse. Hun sagde tingene som de var. Det gjorde hendes øjne også. De lyste af foragt over det skvat af en mand, der dag efter dag, fra morgen til aften, sad som en levende kødklump ved hendes køkkenbord med hovedet støttet i hånden og med dværgen som sit eneste selskab.

Elly forstod ikke, hvad der var sket med ham. Det overgik hendes forstand og forestillingsevne.

Men sådan var det: før eller senere indhentede virkeligheden den menneskelige forestillingsevne. Han havde heller ikke været i stand til at forestille sig, at han nogensinde ville blive afskediget. Da han var kommet sig over chokket, var han sikker på, at han hurtigt ville få en ny stilling. Hvis man bare gad, var det let nok at få arbejde. Alle de, som gik rundt i årevis og var arbejdsløse, foretrak i virkeligheden ikke at bestille noget. Han havde arbejdet det samme sted i næsten 25 år. Han havde fine papirer, og fagforeningen bakkede ham op. Han skulle nok få et job.

Men der var kun få stillinger i landet som skovfoged, og man foretrak yngre mænd. Overalt blev der indskrænket og rationaliseret. Han var for gammel. Som 49-årig. Erfaringen talte ikke længere. Han begyndte at søge job som skovarbejder. Hvis han bare igen kunne få lov til at arbejde i skoven, var han villig til lønnedgangen. Men også det var han for gammel til. Afslagene hobede sig op som en overfyldt skraldepose på hans skrivebord. De lugtede ilde. Det blev ikke bedre af, at alle og enhver vidste besked. Skovfolk kendte hinanden. Man talte om tilfældet Møller.

Han havde svært ved at vænne sig til tanken om, at han var arbejdsløs. I hans ører havde det altid haft en beskidt klang. Arbejdsløs.

Han pløjede avisen igennem og begyndte at søge ledige stillinger som pedel, værkfører, kontormedhjælper, ufaglært arbejder. Intet skulle lades uforsøgt. Hver gang lød svaret: »De skal høre fra os.« Og et par dage efter kom afslaget, formuleret i høflige vendinger.

Elly foreslog ham at sætte en annonce i den lokale ugeavis. Der var mange, der godt ville betale en pæn timeløn for at få haven passet – og så havde han noget at tage sig til, noget der mindede om arbejdet i skoven; i hvert fald ville han få motion og frisk luft. Han holdt ud i næsten fjorten dage hos en eller anden overklassekælling, som han allerede havde glemt navnet på. Han gjorde alt forkert. Han gravede hendes påskeliljeløg op, han trampede på tulipanerne med sine store støvler, han hakkede de nysåede lathyrus op. Hun kunne jo bare give ham besked om, hvor i bedet der var løg og hvor der ikke var. Han havde ikke røntgenøjne. Han kunne ikke se gennem jordsmonnet.

Nu havde han for længst opgivet at få job og havde i stedet tildelt sig selv det arbejde at sidde her ved køkkenbordet og glo ud i luften. Det var ikke til at sige, hvad der ville komme ud af det.

Med en voldsom bevægelse åbnede Elly køleskabet. Hun kunne ikke skjule sin irritation. Flaskerne i lågen klirrede faretruende, men blev hvor de var. Ingen glasskår i denne omgang.

»Hvor er kødet?« Hun vendte sig iltert om. »Har du ikke købt kød?«

»Skulle jeg købe kød?«

Hun smækkede lågen i. »Her er sedlen,« sagde hun og viftede med et stykke papir, der lå oven på køleskabet. »I morges aftalte vi, at du skulle købe ind, så jeg ikke behøvede gøre det efter arbejde.«

»Det havde jeg rent glemt. Beklager.«

Elly satte sig ned. Hun åndede tungt – som om hun var lige ved at græde. Møller lænede sig tilbage. Han forsøgte at beherske sig, forsøgte at skjule hvilken uorden det bragte i hans univers, når hun satte sig klos op og ned ad ham. Han var vant til at sidde her alene. Der skulle være luft omkring ham.

Elly så på ham. Huden omkring violøjnene var et net af rynker. Hun var blevet gammel i løbet af det sidste år. »Hvorfor er du sådan, Oluf? Hvorfor vil du genere mig?«

Han rykkede sin stol væk. Han troede ikke, at han ønskede at genere Elly. Hvorfor skulle han det? Hun var jo hans kone. De var kun de to nu, efter at drengen var flyttet til Sverige. Hun sled og slæbte fra morgen til aften. Elly havde knoklet hele sit liv. Han kendte ikke nogen, der havde slidt i det som hun havde, lige siden hun var en stor pige. Hvorfor skulle han ønske at genere hende?

»Jeg beklager,« gentog han.

Hun var ved at hidse sig op. Ansigtshuden blev lyserød, som umodne hindbær, læberne dirrede, hænderne krammede hinanden i skødet.

»Du beklager, siger du. Vel gør du ej. Du er ligeglad, er du. Revnende ligeglad. Du sidder bare her og surmuler og glor hele dagen. Plænen har du heller ikke slået. Det havde du også lovet.«

Han rejste sig langsomt op. Det kostede overvindelse. Kroppen var tung, musklerne stive og ømme efter at han havde siddet i samme stilling i Gud véd hvor mange timer. Da han var kommet helt op at stå, troede han et øjeblik at han skulle besvime. Det sortnede for hans øjne, og han mærkede en susen for ørerne der bredte sig ud i kroppen som vand. Han knugede hænderne om bordkanten, indtil han fik balancen igen.

Havde han virkelig sagt, at han ville slå plænen? Eller var det noget, hun påduttede ham? Vidste hun ikke, at hvis man stirrede længe nok på den plæne, ville græsstråene før eller siden se ud, som om de var af glas. Det var en problematisk affære at slå sådan en græsplæne. Når maskinen kørte hen over den, ville glasstråene briste og de mange tusinde små skarpe glassplinter ville bore sig ind i huden som projektiler. Havde han virkelig sagt, at han ville slå den plæne?

»Jeg er et skvat,« sagde han. »Du kan lige så godt sige det rent ud. Jeg er et skvat, og selv min egen kone kan ikke skjule sin foragt for mig.«

Elly stirrede på ham med åbentstående mund. Ansigtet var fordrejet. Hun så ud, som om han lige havde givet hende et ordentligt dask hen over næseryggen. De store arbejdshænder lå på bordet. To af fingrene på højre hånd var krogede. Det måtte være gigten. Ellys familie var alle sammen gigtplagede allerede i en ung alder.

Han sukkede. Hvorledes forklare hende, hvordan han følte? Det var umuligt. Hun ville aldrig forstå ham.

Han luskede ud i haven. Græsstråene ringlede og klirrede i vinden. Men det var naturligvis udelukkende i hans betændte fantasi, at det forholdt sig sådan. Han bøjede sig ned og rørte ved stråene. De var gjort af et anderledes mygt materiale end glas. Han måtte se, om han ikke kunne overvinde sig selv til at slå den plæne i morgen. Han kunne ikke forlange, at Elly skulle tage sig af det også. Det var vel det mindste han kunne gøre.

Han ville i og for sig gerne slå den plæne. Han troede ikke, det var viljen der manglede. Før i tiden havde han altid været glad for havearbejdet. Han puslede ude i haven, så snart han kom hjem fra arbejde, og hele ugen gik han og glædede sig til, at han og Elly søndag formiddag sammen skulle vande og ordne planterne i drivhuset. Her var det ham, der dirigerede. Han stak fingrene i jorden for at afgøre, hvor meget vand hver enkelt plante skulle have. Det gik ikke an bare at give dem en sjat eller to, sådan som Elly ville. Det kunne de sarte drivhusplanter ikke tåle. Med fingrene kunne han føle præcis hvor meget vand, de skulle have.

Han podede frugttræerne, og han tog stiklinger af roserne. Køkkenhaven havde været hans stolthed. Hans kartofler var de tidligste i hele nabolaget. Grundlovsdag kunne han som den eneste byde på nyopgravede, nykogte kartofler, når de samledes med vennerne på stranden. Hans tomater var særlig saftige, det var alle enige om. Og hans jordbær, store dybtrøde Sengasengana der smagte som jordbær skulle smage.

I år havde han slet ikke anlagt nogen køkkenhave, og jordbærbeddet var en ynk, hvor planterne kæmpede for livet blandt skvalderkål og alskens ukrudt. Roserne havde kun sat enkelte blomster, der alle var dækket af gule pletter. Han havde ikke vandet eller gødet. Han orkede ikke. Hele foråret og sommeren med sad han på sin plads ved køkkenbordet og gloede ud på de samme forbandede nabohuse, de samme haver, de samme dødssyge fugle der flitrede rundt og byggede reder og sang, så det skar i ørerne. Nederst i haven stod drivhuset; glasset var smadret flere steder, og grådige brændenælder og klatrende snerler havde kvalt planterne. Hvordan snerlerne og brændenælderne bar sig ad med at overleve, begreb han ikke. Der kom ingen i drivhuset mere. Han havde ikke vandet, og Elly havde heller ikke. Snerlerne og brændenælderne måtte sno sig, og nogle af dem voksede ligefrem skævt for at få lys og luft. De var forkrøblede, men magtfulde. Brændenælderne lyste i det sønderskårede glas. De havde en speciel klar grøn farve, grønnere end noget Møller før havde set. De trivedes i ødelæggelsen.

Af og til, når han sad på sin plads ved køkkenbordet og gloede ud i luften, fik han et glimt af dværgen inde bag det smadrede glas i drivhuset. Den spredte de små korte arme ud til siden og hvirvlede rundt om sig selv som en top. Men når han glippede med øjnene, var den allerede forsvundet. Dværgen brød sig ikke om at være ret længe ad gangen i det drivhus. Den ville hellere være inde i huset i nærheden af Møller.

Han var en spaltet mand. Den ene del af ham var en net og nydelig person, skovfoged Oluf Møller. Den anden del var dværgens domæne. Den dukkede op på de mest ubelejlige tidspunkter og satte begivenhederne i relief. Den havde smalle skæve øjne og gusten hud, hvor rynkerne trak dybe furer. Den sagde sjældent noget; som regel mimede den kun. Men når den endelig talte, var det med en underlig pibende stemme, der svarede dårligt til dens oldingeydre. Dengang Møller havde arbejde, gik der år imellem, at den dukkede op. Men nu viste den sig ofte. Som regel stod den et stykke væk i udkanten af synsfeltet og gloede ondt på ham med de sammenknebne øjne, der var så smalle, at øjenkuglerne var næsten skjult af hudfolden. Undertiden kom den springende ned fra sin yndlingsplads, toppen af køkkenskabet. Andre gange kom den anstigende ud af den blå luft udelukkende med det formål at genere Møller. De kunne tilbringe timer med at nidstirre hinanden, og det var altid dværgen, der var den stærkeste. Møller måtte så at sige trække sig tilbage og lade dværgen optage sit indre. Så sad han bare dér og gloede ondt frem for sig.

Han kunne umuligt fortælle Elly om dette væsen, der mere og mere blev del af ham selv. Hun ville ikke kunne forstå ham. Hun ville tro, han var gal.

Det var han måske også. Måske havde han været gal hele sit liv. Da han var dreng, havde hans mor tit antydet, at der var noget forkert ved ham. »Du kan umuligt være søn af din far og mig,« sagde hun, når hun var vred på ham. »Du må være et forbyttet barn.« I lang tid efter gik han rundt og var bange for, at forældrene skulle finde deres rigtige søn og aflevere ham til en ukendt familie.

Men han var ikke mere forbyttet end hans søskende var. Han havde blot dette ubehagelige væsen siddende inden i sig.

Han kunne ikke vide det med sikkerhed – sådan noget talte man ikke højt om – men måske bar andre mennesker også rundt på en dværg eller et andet mærkeligt væsen. Han havde engang i et blad læst, at Churchill led under en sindstilstand, som han kaldte for »sin sorte hund«. Det blev værre med årene. Da Churchill var blevet en gammel mand, sad han i timevis og gloede tomt frem for sig. Hans eneste selskab var »den sorte hund«.

Møller strøg sig over håret. Nogle lådne tidselfrø, der blev ført rundt af vinden, var landet på hans isse. Han viskede dem væk. De hvide frøstande sejlede videre. Der var aktivitet overalt i naturen, selv her i hans sølle villahave. Svalerne flagrede rundt og holdt flyveøvelser før opbruddet sydpå. De var heldigere stillet end ham. De kunne bare forlade det hele.

Han satte sig på hug på græsplænen, beskyttet mod naboens blikke af det ramponerede drivhus. Da han var barn, havde dværgen været mindst lige så virkelig, som den var nu. Den havde været med til at forpeste hans barndom. Han kunne jo ikke fortælle nogen, at han med sine egne to øjne så en gammel dværg springe ned fra valnøddetræet eller gemme sig under sofaen. Ingen ville have troet ham. Møller var ikke i tvivl om, at de mennesker, der påstod, at deres barndom var lykkelig, enten løj eller huskede forkert. Han havde næsten konstant været bange.

Han er bange for mørket – især mørket i kælderen. Det er afgjort det farligste. Her bor trolde og hekse, der har store hugtænder, og øjne der lyser af ild, og negle der er spidse kløer. Om aftenen, når Oluf bliver sendt ned i kælderen efter en grape tonic til faren, er han ved at græde af skræk. Men han kan ikke undslå sig. – Er han, Oluf, da ikke et rigtigt mandfolk? Eller er han en skvatmås? Faren fnyser ordene ud. Oluf forestiller sig, at sådan lyder det, når et vildsvin roder i jorden med sin tryne. Han rejser sig og går hen til kælderdøren. Han tripper, tager afsæt og kaster sig ud i mørket. Han løber så hurtigt han kan, mens troldene og heksene griber ud efter ham med deres lange kløer. Han véd, at hvis de først får fat i ham, vil de flå huden af og begrave hugtænderne i hans kød. En aften er de så tæt på ham, at han kan mærke heden fra ildøjnene i de tynde hår i nakken. Han kommer til at tisse i bukserne af skræk. Han gemmer de våde underbukser nederst i en skuffe. Der er aldrig nogen, der finder dem.

Han er også bange for at falde i søvn, bange for drømmene hvor han løber uden at komme ud af stedet, mens en stor gul skikkelse kommer nærmere og nærmere for til sidst at kaste sig over ham og bide ham i struben. Han vågner tit ved at moren står bøjet over sengen. »Du skreg, Oluf,« hvisker hun. »Du må have drømt. Nu er det overstået.« Hun bøjer sig og kysser ham. Hendes ånde lugter sødt. Hun stopper dynen ned om ham. »Sov nu.« Han rækker hånden ud og får fat i hendes natkjole. Stoffet er blødt og varmt. »Slip mig, Oluf.« Stemmen bliver skarp. »Slip mig så. Hører du.« Hun slukker lyset og forsvinder. Han bliver ladt alene tilbage i mørket.

Men også lyset kan være farligt. Når det er fuldmåne, skinner månelyset så stærkt, at han er bange for at glasset skal splintres og de skarpe stumper bore sig ind i hans øjne. Og om dagen er han bange for de andre drenge både i skolen og på gaden. Han er bange for lærerne. Bange for at forældrene skal finde deres rigtige søn.

Han gør, hvad han kan, for at indynde sig hos de voksne, først og fremmest hos faren. Han er en fjern og mægtig person med en stemme der er sort og dyb som en kældertragt. Han forlader hjemmet hver morgen klokken syv for at bestyre den store herreekviperingsbutik på hovedstrøget. Han kommer hjem hver dag præcis klokken halvsyv, og afhængigt af hvordan hans humør er, bliver aftensmaden helvede eller paradis. Hvis han er i godt humør, ler og spøger han med alle børnene. Er han i dårligt humør, er alt galt: maden, stuepigen, børnene, regeringen, statsministeren. Oluf farer sammen ved lyden af farens stemme. Han har en fornemmelse af, at farens ord antager fysisk form. De ruller ud af hans mund, vokser, bliver til runde metalkugler, der med et brag falder ned på gulvet. Oluf dukker sig og ser på farens kødfulde hvide hænder, der i modsætning til andre mænds er helt hårløse. Men det hjælper ikke at dukke sig. Han, Oluf, er den ældste. Han skal følge i farens fodspor. Han skal være et rigtigt mandfolk – den der står til regnskab for sig selv og sine yngre søskende. Det ender med gråd, hvorpå moren tager hans parti og faren forlader måltidet i raseri, mens han hvæser: »Du og din unge!« og smækker døren i bag sig med et brag.

Oluf bliver sendt op på sit værelse. Han smider sig på sengen og begraver ansigtet i puden, selv om han for længst har lært sig at græde lydløst. Han sluger alle tårerne og snottet og trækker vejret, så det lyder næsten normalt. Ingen kan høre, at han græder.

Han hader faren. Han håber inderligt at han snart må dø, så Oluf kan indtage hans plads ved aftensmåltidet, og moren og han og de yngre søskende kan leve lykkeligt sammen til deres dages ende. Men faren hører til de udødelige.

Når faren en gang eller to om året rejser på forretningsrejse til København, er det næsten, som om han var død. De dage er lysende lykkelige. Moren giver ham og lillebroren Claus penge til »snask«: lakridskonfekt, negerboller, chokoladeflødekarameller, flødechokolade, og alle herlighederne bliver fortæret inde i dagligstuen. De er en flok sammensvorne med moren som anfører. Det er hende, der giver tilladelse til at spise snasket inde i stuen. Det er hende, der skruer højt op for radioen og tager den yngste i armene for at danse med ham. Rundt og rundt går det, mens lillebroren hviner og savler af fryd. Så sætter hun ham ned på gulvet igen og går hen for at inklinere for Oluf. Han hader at danse henne på danseskolen, men det her er helt anderledes. »Min lille kavaler,« nynner moren, »min lille dansekavaler.« Hvad der ville ske, hvis faren pludselig dukkede op, er ikke til at sige. Men faren rejser punktligt og ankommer punktligt.

Selv mørket i værelset er ikke længere så farligt, når Oluf er alene hjemme med moren og de andre søskende. Han ligger og stirrer frem for sig, mens han kører fingrene rundt i kanterne af sit hemmelige hul i væggen. Den forrige pige opdagede hullet under hovedrengøringen. Oluf måtte bestikke hende for at hun ikke skulle sladre. Et par af morens dyrebare nylonstrømper, som han stjal fra hendes strømpeskuffe, og halvdelen af hans Tarzansamling fra Hjemmets Billedhæfte. Det var en høj pris at betale. Heldigvis vil den sjuske-Dorte af en pige, som de har nu, aldrig opdage noget. Moren siger, at hun går rundt hele dagen som om hun sov. Hun ser aldrig skidtet, og hun vil aldrig drømme om at flytte møblerne for at fjerne det støv, der altid lægger sig under stolene. Om dagen skjuler sengen det hemmelige hul, og om aftenen rykker han sengen nogle centimeter ud til siden. Det er rart at føle den ru kalk mod fingerspidserne. Han falder lettere i søvn, når han rører ved det hul. Han vågner tit i løbet af natten. Når han kommer i tanke om, at faren er væk, skynder han sig at stå op og liste ind i forældrenes soveværelse. Uden at sige noget rykker moren til siden og løfter dynen. Han ligger og kigger frem for sig, mens han lytter til morens åndedræt. Hendes gule smørblomstduft lægger sig hen over ansigtet. Han kan ikke tro, at smørblomsterne dufter lige så stærkt, når det er faren, der ligger ved siden af. Om morgenen vækker moren ham før de andre børn. »Se så at komme ud af fjerene,« siger hun, trækker de stribede gardiner fra og forsvinder ud i badeværelset. Han ligger og betragter lyset, der spiller hen over de brune vægge og oplyser billedet af Madonnaen med barnet. Det ser ud, som om de begge to pludselig er levende.

Men en dag er det forbi. Moren vil ikke have ham i sengen mere. »Sådan en stor lømmel,« siger hun. »Hvad tænker du på.« Han forsøger kun én gang til. Det er for pinagtigt at blive afvist.

Møller fór sammen. Han hørte skridt og lyden af grene, der blev kvast under fødder. Uden at han tænkte over det, røg hænderne op for ørerne. Jo mere tid han tilbragte alene, jo mere overfølsom blev han over for lyde. Selv lave lyde, der tilsyneladende ikke generede andre, svulmede op og slog mod indersiden af hans kranium. Han tog hænderne ned. Elly stod et par meter væk og stirrede på ham. Håret hang i tjavser. Violøjnene var ophovnede. Hun havde grædt. »Hørte du ikke, at jeg kaldte?« Hendes stemme skælvede. »Jeg har råbt på dig de sidste fem minutter.«

»Jeg – nej – jeg hørte ingenting.«

»Jamen jeg har råbt og skreget og du sidder bare dér og glor ud i luften.«

»Jeg hørte ingenting. Virkelig. Jeg var – jeg var vist langt væk.« Han så ned på sine hænder. »Mine negle klør,« sagde han. »De klør noget så forfærdeligt.«

»Sludder. De vokser bare.« Hun trådte nærmere. »Hvad er det, der foregår inden i hovedet på dig? Du bliver mere og mere underlig. Du siger så mange mærkelige ting. Tror du ikke – jeg mener – sådan kan det ikke fortsætte. Skulle du ikke gå til en psykriatriker.«

Møller rejste sig helt op. Svimmelheden ramlede ned over ham. Han blev oftere og oftere svimmel. Havde han siddet længe sådan på hug? »Det hedder psykiater, Elly. Ikke psykriatriker.«

Hun bøjede sig og trak noget ukrudt op. Han fulgte bevægelsen med øjnene. Hele roden fulgte med. Møller forstod ikke, hvordan hun bar sig ad. De få gange i det sidste år han havde forsøgt at luge, var det kun lykkedes ham at rive toppen af. Han stirrede på roden. Den var formet som en tvefork. Var den også giftig? Han var ikke ganske sikker, men der foresvævede ham noget om, at planter, hvis rødder var formet som en tvefork, godt kunne være giftige. I hvert fald var der én, som var det. Han kunne huske et billede fra en eller anden bog. Han lænede sig frem for at se nærmere på roden, men i det samme smed Elly planten fra sig med en arrig bevægelse. »Jeg har aldrig studeret, nej. Men du behøver vel ikke genere mig af den grund.«

Møller vendte sig og så på planten. Den så uskyldig ud nu, »Det hedder psykiater. Ikke psykriatriker.«

»Sådan er din familie også. De har altid behandlet mig som skidt. Din mor er stadig efter mig, fordi jeg kun har gået i landsbyskole.«

»Hold min mor udenfor.« Smilede planten? Det var umuligt. Planter kunne ikke smile.

»Jamen det gør hun. Hun hakker på mig. Næ, nej, hendes søn er alt for god til mig. Han har jo læst og alting. Men tjener han penge? Nej, det gør han ikke. Hvis det ikke havde været for min løn, havde vi måttet sælge både huset og bilen.«

»Elly.« Møller sendte et sidste blik på planten – den smilede afgjort ikke – og lagde hånden på hendes skulder. Hun krympede sig under berøringen – som om hånden brændte hul i hendes hud. »Det er slemt nok som det er i forvejen. Behøver vi hakke på hinanden?«

»Nej, men du er så underlig. Du gør mig bange. Hvad er der i vejen med dig?« Hun skjulte ansigtet i hænderne. »Det er så rædselsfuldt, det hele. Se bare haven, hvordan den gror til. Og nu står jeg her og brøler. Hvad må naboerne ikke tænke.«

Hun så sig nervøst omkring, tørrede øjnene og gik hen mod huset. Han fulgte langsomt efter. Han så, at hun var blevet bred om bagen og at hun trak på det højre ben. For hvert år blev hun mere og mere plaget af gigten.

Under måltidet så Elly undersøgende på ham – hun tror virkelig jeg er gal, tænkte han – og begyndte i rivende hast at fortælle, hvad der var sket i dagens løb på plejehjemmet. Møller forsøgte at høre efter. Men det interesserede ham ikke, hvad hun sagde. Verden udenfor var uvirkelig. Virkelig, derimod, var kvinden, der sad overfor ham. Hendes hud, der dækkede knoglerne. Kraniet, der skjulte hjernemassen. Tænderne, der findelte føden. Tungen, der artikulerede mod gummer. Læber, der rundedes og skiltes. Han bøjede sig frem. Åbenbart fordi Elly både spiste og talte på samme tid, så det ud, som om der løb mus rundt under hendes hud. Han betragtede interesseret fænomenet. Elly holdt op med at tygge. Musen under huden forsvandt. Hun så på ham med opspilede øjne. »Hvorfor ser du sådan på mig?«

»Jeg ser ikke. Jeg lytter.«

»Nej du gør ej. Du glor på mig, som om jeg – som om jeg var et fugleskræmsel. En hel hær af fugleskræmsler. Du hører slet ikke efter, hvad jeg siger.«

»Joh, det gør jeg.«

»Hvad fortalte jeg så lige nu?«

Han havde ikke hørt et ord og skød i blinde. »Du sagde at – at den nye sygeplejerske lader til at være flink nok.«

Elly snerpede læberne sammen. »Det har jeg aldrig sagt. Den nye sygeplejerske er nemlig strid. Ingen kan lide hende. Men jeg gider altså ikke fortælle dig noget, når du ikke hører efter. Og vær så venlig at lade være med at glo på mig.«

Han bøjede ansigtet over tallerkenen. Han følte sig som en hund, der skammes ud. Elly havde været så ivrig efter at fortælle, og han havde kun beluret hende. Der var ikke noget at sige til, at hun ikke længere ville snakke med ham. Og han havde intet at fortælle. Han havde ingenting oplevet. De spiste færdig i tavshed. Den eneste lyd, der hørtes, var bestikkets skraben mod porcelænet.

Hvordan bærer man sig ad med at leve et liv? tænkte han. Hvordan bærer de sig ad i andre familier? Sidder de lige nu rundt om bordet og hakker på hinanden? Eller er de også knuget af denne metalliske tavshed? Hvorfor kunne folk ikke tale med hinanden? Hvorfor kunne han ikke tale med Elly?

Da Ulrik stadig boede hjemme, var det anderledes. Men da han pludselig over hals og hoved rejste til Nordsverige, blev tomheden ligefrem følelig.

Der er så underligt stille i hele huset. Han læser avisen, og Elly gør sig konstant ærinder i soveværelset. Hver gang hun kommer ud derfra, er hendes øjne mere og mere rødrandede. Men hun græder ikke åbenlyst, og ingen af dem nævner med et ord, hvad de føler. Han gemmer sig bag avisen. Af og til bryder en lydløs hulken op gennem halsen og baner sig vej gennem mundens forsvarsmekanisme.

De havde fulgt Ulrik til toget. Det var svært at sige farvel. Hvordan tager man afsked? Hvilke ord bruger man? Drengen stod i døren til kupeen. Elly vendte sig væk. Hun græd. Det dirrede omkring Ulriks læber. De var hvide og indtørrede – som om de var pudret med mel. – Min søn, ville Møller have sagt. Min søn, hvorfor forlader du os? Hvorfor har du forladt os? Konduktøren fløjtede. Døren smækkede i. Møller ville have lagt sin hånd på Ulriks hoved og velsignet ham. Men han nåede det ikke.

Hvordan skal Ulrik klare sig alene i udlandet? Elly og han har næsten aldrig rejst, kun en tur med spritbåden til Tyskland en gang eller to om året, og altid i selskab med venner. Men Ulrik er helt alene. Hvorfor kunne de ikke blive sammen? Ulrik skabte liv bare ved at sidde på sin plads mellem dem ved middagsbordet. Han skulle ikke være rejst så langt væk. Det var der ingen grund til. Der har aldrig været skænderier eller sammenstød mellem dem. De har haft det godt sammen. Møller har måske af og til brokket sig over Ulriks ordforråd og påklædning og larmende donk-donk-musik. Men problemer har der ikke været. Og nu er han væk. Han kunne lige så godt være ofret til terrorismen som til denne nordsvenske uddannelsesinstitution, han og Elly intet kender til.

Han savner Ulrik. Det er som en feber, der fylder kroppen ud. Han går stadig ind på hans værelse for at indsnuse duften af ham og røre ved de bøger, han har efterladt. Men Ulriks duft bliver svagere og svagere. Den er efterhånden næsten helt forsvundet. Værelset er bare et værelse som de andre.

Han havde ikke forestillet sig, at han ville komme til at savne Ulrik så meget. Han vidste ikke, at han var så knyttet til ham. Han troede, at det kun var kvinder, overklassens forkælede kvinder, der sidder dagen lang med hænderne i skødet, som brød sammen eller begyndte at drikke og tage nervepiller, når børnene flyttede hjemmefra. Men han er jo også lige så uvirksom som dem. Han har heller ingenting at tage sig til.

»Ulrik er ikke bare rejst, han er flygtet hjemmefra,« bliver Møllers mor ved med at sige. »Hvad er det, drengen føler, han må flygte fra?« Men der har virkelig ingen problemer været. Ulrik var det naturlige centrum i familien. Han og Elly var stolte over, at han klarede sig godt og var flittig med studierne. Han skulle være havbiolog. De sagde aldrig, hvor stolte de var. Den slags følelser er svære at sætte ord på. Det er også kun naturligt, at man gør sit bedste. Selv om de ikke brød sig om det, sagde de heller ikke noget, da hans veninde åbenlyst overnattede på hans værelse. Det var akavet, både ved morgenbordet og ikke mindst i badeværelset. Og de kom heller ikke med indsigelser, da hun begyndte at gå rundt i huset på nøgne fødder, kun iført trusser og undertrøje, mens hun selvbevidst rullede med numsen, som om hun befandt sig på en scene. Men rigtige problemer har der aldrig været.

Møller tørrede sig om munden og så over på Elly. Det var tydeligt, at hun beherskede sig for ikke at komme til at græde. Hun græd tit nu. Hun var udkørt og overanstrengt. I det sidste år havde hun taget så mange vagter, også nattevagter, som overhovedet muligt. Men arbejdet på plejehjemmet var hårdt, både fysisk og psykisk. Det tog på Elly, når de gamle havde smerter eller fjumrede forvirrede rundt på gangene og blev behandlet med ligegyldighed af det meste af personalet. Hun havde flere gange fortalt, hvordan de gamle fik liggesår, fordi nattevagten ikke gad vende dem hver time, og at de om søndagen kunne ligge i timevis efter at have skidt i sengen. Besparelse, rationalisering og tidnød, blev der sagt. Elly hævdede, at størstedelen af de ansatte var dovne og irriterede over at blive afbrudt i kaffepauserne. Hun led med dem, der havde det ondt. Hun var et godt menneske. Han lagde hånden på hendes. Hun så forskrækket på ham. Der var ingen tvivl om, at hun var bange for ham. Frygten sad som en tynd hinde over violøjnene. »Du tager opvasken, ikke?« sagde hun og skubbede stolen væk under sig, selv om hun ikke engang var færdig med at spise. Han så efter hende. Døren ind til stuen smækkede i med et brag. Hun flygtede væk fra ham. Og hun forsøgte ikke engang at skjule det.

Møller lænede sig tilbage i stolen. Han havde heller ikke spist op. Det generede ham at levne. Han havde altid lært, at man ikke lod noget gå til spilde. Sådan havde han og Elly også opdraget Ulrik. Aldrig levne, altid spise op. Han tog en enkelt mundfuld af den biksemad, Elly havde tilberedt af resterne i køleskabet. Det smagte ikke dårligt. Elly var dygtig til at lave mad. Men Møller var pludselig ude af stand til at synke. Han tyggede maden omhyggeligt og tvang sig til at sluge mundfulden. Den kom et stykke ned; så satte den sig fast i halsen. Han rejste sig og gylpede. Maden kom op. Han spyttede det ud i køkkenvasken.

Han vendte sig. Dér; på køkkenskamlen, sad dværgen og stirrede på ham med de smalle sprækkeøjne. Munden var flækket i et grin. Han vrængede ad den. Det hele var ad helvede til.

Han begyndte at skylle tallerkenerne af. Han kunne ikke undgå at se, hvordan han rystede på hænderne. Engang havde han været stolt over alt det, han kunne udvirke med det samme par hænder. Nu kunne han dårligt nok klare at vaske op. Han vendte sig og skar ansigter ad dværgen. Den grinede tilbage og løftede opgivende de små, korte arme. Det så ud, som om den med et eneste lille snuptag affærdigede sin egen dobbeltgænger, Møller. Dværgens adfærd gjorde ham det mere end begribeligt, hvor meget han foragtede sig selv.

Han så igen ned på sine hænder. De så anderledes ud end normalt. Det var hænder formet i voks. De var uden liv og blod. Huden var skællet og grå – som huden på et lig der er ved at gå i forrådnelse. Han åbnede for den varme hane og skyllede hænderne. Huden var følelsesløs. Han kunne se, men ikke mærke at vandet løb hen over huden. Han vaskede hurtigt resten af bestikket og gav sig til at tørre det af. Han måtte tage sig sammen. I det mindste måtte han gøre sig umage for at tage sig sammen.

Han gør sig umage for at komme godt ud af det med kammeraterne, men han kan lige så godt lade være. Han bliver ikke rigtigt drillet. Den sorthårede Finn har det værre. I hvert eneste frikvarter gemmer han sig i cykelskuret, og alligevel bliver han indkredset og hevet frem for at få tæv. Oluf går bare rundt for sig selv og ser på. Kun hvis der mangler én, får han lov til at være med. Han er ikke ked af at gå rundt for sig selv. Han er bange for de vilde drengelege. De er så støjende, at han hurtigt får hovedpine. Han kan ikke løbe særlig stærkt. Han er bange for at klatre. Og han er hverken god til at kaste eller gribe. Fodbold, som de andre drenge elsker at spille, er ren tortur. En dag rammer bolden ham lige på næsen. Det hviner og skærer, og tårerne styrter ud af øjnene. Han kommer til at kaste op, da Hans Jørgen falder om på boldbanen med åbent benbrud. Knoglen i benet stritter ud i luften som en strikkepind. Hans Jørgen ser sig forbavset omkring. Tilsyneladende undrer han sig over, at det er ham, der er kommet til skade. »Hold op med det svineri,« råber træneren til Oluf, der krummer sig sammen, mens det flyder gult ud af ham. »Her er folk, der er kommet alvorligt til skade, og så ter sådan en snothvalp sig sådan. Flyt dig.« Oluf får en knytnæve i ryggen. Han kravler væk på alle fire, med savl og bræk hængende ud af mundvigene.

Han er den mindste i klassen. Det er uheldigt, når han skal over plinten og bukken i gymnastiktimen. Men der er også fordele ved at være så lille. Hver dag efter skoletid venter de store fra 8. klasse på drengene fra Olufs klasse for at banke dem på vejen hjem. Tasker flyver gennem luften, og der bliver trampet på madkasser og hevet i huer og trøjer. Oluf går lige igennem. Der er ingen, der finder det umagen værd at banke ham.

Når han kommer hjem fra skole, går han rundt for sig selv eller sidder på sit værelse og læser. Han har ikke nogen legekammerat, der kommer med hjem hver dag, sådan som lillebroren Claus har det. Oluf vil hellere læse end lege. Før han kom i skole, fulgte han moren rundt i huset slæbende sin lille barnestol efter sig. Når hun strøg eller ordnede rulletøj, satte han sig på stolen og bladrede i de bøger, moster havde foræret ham. Han havde lært sig at læse allerede inden han kom i skole. Men det var der aldrig nogen, der opdagede, hverken lærerne eller de andre voksne; ikke engang moster var klar over det.

Han bliver ved med at traske rundt i hælene på moren, også efter at han er begyndt i skolen, slæbende på barnestolen og sine bøger. Han anbringer stolen i et hjørne og stirrer på moren. Han forstår ikke, hvorfor hun bliver irriteret. »Lad være med at plage mig, Oluf. Du er en stor dreng nu. Gå ud og leg.« Eller: »Behøver du rende rundt mellem benene på mig. Gå din vej.« Elsker hun ham ikke mere, nu han er en stor dreng og begyndt i skolen?

En dag sidder den yngste af brødrene i hans, Olufs, stol. Han vil øjeblikkelig tage den fra ham, men moren lægger sig imellem. Det er hende, der har givet den til lillebroren. Oluf er for længst vokset fra den. Han kan jo knap nok sidde på den mere.

Den stol er hans personlige ejendom. Hvordan kan moren give den væk?

Det er også lillebroren, der nu kommer med moren i byen om formiddagen for at besørge ærinder. Højst sandsynligt får han også den flødekaramel hos købmanden, som Oluf altid plejede at få, når han og moren gik i byen. Han forstår ikke, hvorfor hun svigter.

Han hører, at moren kalder på ham til spisetid, men han reagerer ikke. Han er midt i Robinson Crusoe, yndlingsbogen, som han allerede har læst tre eller fire gange. Pludselig bliver døren revet op. Moren står i døråbningen. »Oluf,« siger hun. Han ser forbavset på hende. Ansigtet er blankt og lysende – som en poleret sten. »Der er blevet kaldt på dig flere gange. Det er spisetid. Hvorfor kommer du ikke?« Han mumler, at han lige vil læse den her side færdig. »Du kan tro nej, min fine ven. Bare fordi din far først kommer hjem i aften, skal du ikke tro, at vi leger sådan.« Hun river bogen ud af hænderne på ham. »Den konfiskerer jeg,« siger hun og marcherer ud ad døren. Han smider sig ned, hamrer hovedet i gulvet og slår om sig med arme og ben. Da han ser op igen, står moren i døråbningen med armene foldet over brystet som et skjold. »Du må være et forbyttet barn« siger hun med helt rolig stemme. »Du kan umuligt være søn af din far og mig.«

Næste aften skal moren og faren i byen. Hun har en blå kjole på af blankt skinnende stof. Håret er sat op på toppen af hovedet. Hun dufter vidunderligt af smørblomster. Han hager sig fast i hende. Hun må ikke gå. »Slip mig, Oluf. Hører du. Slip mig så. Du ødelægger min kjole, dit utyske.« Hun gør sig fri, skubber ham tilbage i sengen og slukker lyset. I samme nu bliver der helt sort i værelset – som om der var blevet rørt ved en stikkontakt til mørke. Der er ingen lyde, intet lys. Han er anbragt i en hule dybt inde i mørket. Det lægger sig kvælende over hans ansigt. Han har svært ved at trække vejret. Han kravler ud af sengen og famler sig vej hen til vinduet. Han skubber rullegardinet til side. Det er så mørkt, at selv sneen udenfor er sort.

Hvordan kan hun forlade ham? Hun skal blive hos ham. De skal danse inde i stuen. Hun skal skrue helt op for radioen, åbne armene imod ham og hvirvle rundt og rundt. Men hun tager af sted med faren og overlader ham til mørket. Han kan skrige så meget han vil. Det hjælper ikke. Der er ingen til at tænde lyset og sige: »Oluf. Vågn op. Hører du, Oluf. Du har drømt. Vågn op.«

Oluf fortæller ikke moren noget om Solvej. Han tror ikke, hun vil bryde sig om hende. Hun er ikke den type pige, som moren kan lide. Men han går over til Solvej i udhuset hver dag efter skoletid.