Charles Whiting

Den sidste operation

Lindhardt og Ringhof

Den sidste operation
er oversat fra engelsk af Inge Arends efter

The Last Mission

Copyright © 1976, 2017 Charles Whiting og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711496688

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Del: fred.

»Giv mig to dage i Prag, og jeg vil have skabt »episoder« nok med de bastarder til, at befolkningen derhjemme vil skrige på krig med de røde svin!«

General George Patton til gen. Bradley

den 6. maj 1945.

Første kapitel

De støvede halvbæltevogne blev bragt til standsning. Med et lille suk af lettelse slog Wheels tændingen fra, og bag kommandovognen rullede det ene efter det andet af T-styrkens køretøjer til standsning på den støvede vej, der førte frem mod den tjekkiske grænse. Major Hardt, chefen for den 3. amerikanske armés specielle rekognosceringsenhed, svingede sig med et lille suk ud over halvbæltevognens pansrede side og gik lidt stift over mod den gruppe højtstående officerer, der var samlet omkring en klynge stabsvogne, der stod parkeret i dækning af nogle træer og beskyttet af en hel ring af flakvogne. Midt i klyngen sås arméchefens elegant klædte skikkelse og den hvide, lakerede stålhjelm med de tre overdimensionerede, gyldne generalsstjerner, der skinnede i solen.

General Patton så ham komme. Han lod et øjeblik sin »krigermaske« falde og smilede. Det var åbenbart, tænkte Hardt ved sig selv, at Den Gamle var i højt humør ved udsigten til at fortsætte sin fremrykning ind i Tjekkoslovakiet.

– Nå? brølede Patton højt for at overdøve den formation af Mustang-jagere, der i det samme passerede hen over dem. – Hvordan ser det ud forude?

Major Hardt hilste formelt og tørrede så med bagsiden af hånden sveden af panden. – Sindssygt, sir! Pølseædernes front er brudt helt sammen. SS-divisioner, kosakker, rumænere, ungarere – hele banden flygter over hals og hoved for at komme væk, inden russerne tager dem. Vild forvirring! De tjekkiske patrioter skyder på dem, og de skyder på hinanden. Vi blev beskudt to gange. Han nikkede over mod en menig i den anden halvbæltevogn, der havde en blodig forbinding om hovedet. – intet alvorligt, bare et strejfskud.

– Regulære tyske tropper? spurgte Patton.

– Nej, sir. Tyskerne er færdige. Selv SS’erne er holdt op med at gøre modstand. Jeg vil gætte på, at det enten var tjekker, der ikke var klar over, at vi var amerikanere, eller nogle af de fordømte »varulve«, vi har hørt om.

– En flok dumme tyske unger i korte bukser, som burde ha’ en endefuld og sendes hjem til deres mødre, fnøs Patton. – Okay, lad det være. Han så ivrigt på Hardt. – Hvad med Prag, sønneke?

– Hovedvejen er åben, sir. Patrioterne synes at have overtaget magten i forstæderne. De venter blot på at give os en heltemodtagelse. Den tredje Armé kan marchere lige ind.

Patton lod med et smæld sin ridepisk falde mod skaftet af den ene af sine håndsyede støvler. – Hørte I det? skreg han opstemt til de øvrige medlemmer af staben. – Prag venter på os. Er det ikke, hvad jeg forudsagde?

Endnu en formation Mustang-jagere kom brølende hen over dem i højde med trætoppene, men generalen ænsede dem knapt. – Okay, vi fik ikke Berlin og vi fik ikke Wien, fortsatte han i samme opstemte tonefald. – Og jeg behøver forhåbentlig ikke at fortælle jer grunden: Hovedkvarteret har stadig ikke fattet, at det ikke nytter noget at bruge silkehandsker over for russki’erne. Men vi vil ikke overlade dem endnu en hovedstad på en sølvbakke. Med Guds hjælp og en lille smule held kan vi være i Prag ved denne tid i morgen! Han smilede pludselig og blottede sine mærkeligt afstumpede tænder. – For fanden, vore folk vil simpelt hen ikke være til at bremse! Tjekkerne er vore allierede, og deres kvinder er ikke forbudt område, som de tyske. Fremad mod Prag og fraternisering! (Efter ordre fra De Allieredes øverstbefalende, general Eisenhower, var det forbudt at fraternisere med de tyske kvinder.) Kan man standse tropper, der har et sådant kampråb?

Stabsofficererne lo pligtskyldigst. De kendte Den Gamle. De ville såmænd ikke blive forbavset, hvis han offentliggjorde et sådant kampråb i dagsbefalingerne. Og det ville virke; Den tredje Armés sexhungrende soldater ville tromle enhver modstand ned ved udsigten til at få en buttet Pragskønhed som krigsbytte.

Pattons grin forsvandt lige så pludseligt, som det var kommet til syne. – Goodman! brølede han til sin adjudant. – Tør det obskøne grin af fjæset og skaf mig forbindelse til Bradley!

Forbindelsen blev etableret, og Patton ridsede hurtigt sin plan op for sin chef, general Bradley, der befandt sig i Frankfurt: – Brad, mine fortropper står firs miles fra Prag, og hovedvejen er vidt åben. Jeg har prajet 4. Panserdivision, og de er klar. De vil skære igennem den smule tysk modstand, der måtte være, som en varm kniv gennem en klat smør!

Men den forhenværende infanterist, der nu havde kommandoen over samtlige, amerikanske landstyrker i Europa, syntes ikke helt så begejstret ved tanken om at indtage den tjekkiske hovedstad, som hans underordnede. – Hør en gang her, Georgie, sagde han med sin drævende Missouri-accent.

– Du har læst den øverstbefalendes dagsbefaling? Den er tydelig nok, ikke sandt? Mållinien for de amerikanske tropper i Tjekkoslovakiet er Pilsen, tres miles fra Prag. Ike (øgenavn for general Dwight D. Eisenhower.) vil ikke have, at vore tropper skal komme i klammeri med Den røde Armé, der rykker frem østfra.

Patton bandede. – Brad, bad han. – Slip mig løs i bare én dag. Sig til Ike, at du ikke kan få kontakt med mig. Så vil du høre fra mig næste gang, når jeg har indtaget Prag. Han kluklo. – Fra en telefonboks på byens største torv. Hvad kan Ike så gøre ved det? Aflevere byen til pølseæderne igen?

Bradley stod fast på sit. – Stoplinien, der går gennem Pilsen, gælder for både V og VII Armékorps, Georgie. Og du må ikke – jeg gentager, ikke – sende rekognosceringsstyrker mere end fem miles frem derfra. Ike ønsker ingen internationale komplikationer på dette tidspunkt. For helvede, det må du da kunne forstå, mand! Vi er lige blevet færdige med én krig; vi vil ikke starte en ny mod russerne over et dødssygt land som Tjekkoslovakiet, som ingen betydning har!

– For helvede, Brad! skreg Patton vredt. – Efter min mening skulle et land som Amerika lade andre bekymre sig om de komplikationer, der måtte komme. Hva’ helvede bryder vi os om, hvad russerne mener? Vi får en krig mod dem alligevel inden for den næste generation. Hvorfor så ikke tage den nu, medens vore styrker er i gear. Vi ku’ sparke de skide russki’er tilbage over deres egne grænser inden for tre måneder. Vi ku’ gøre det alene, og skulle vi få brug for hjælp, kunne vi pudse tyskerne på dem. De hader de svin lige så meget, som jeg gør!

Patton måtte gøre et ophold for at få vejret, og general Bradley skar vredt igennem: – Hold din kæft, Georgie! Du kan ikke en gang være sikker på, at russerne ikke lytter med på kortbølgebåndet. Den slags tale ville i sig selv være nok til at starte en ny krig.

Men Patton nægtede at lade sig bringe til tavshed. I det fjerne kunne han allerede se de støvskyer, som den 4. Panserdivisions Sherman-tanks slyngede op, medens de kom rullende frem mod Pilsen med dækkene ladet af selvsikkert grinende menige. Han vidste, at de samme tanks og de samme folk ville kunne holde deres indtog i Prag inden for de næste 24 timer, hvis blot de fik grønt lys ovenfra. – For helvede, Brad. Lad os gøre det. Lad os få det opgør med russerne nu! Gi’ mig to dage i Prag, og jeg vil have skabt »episoder« nok med de bastarder til, at befolkningen derhjemme vil skrige på krig mod de røde svin!

– George! udbrød Bradley chokeret i den anden ende af linien. – Du må være blevet gal! Krig mod russerne? Hvor helvede får du den slags ideer fra? Han skyndte sig at fortsætte, inden Patton kunne protestere: – Lad mig så sige det én gang for alle – Pilsen er stoplinien for Den tredje Armé med en rekognosceringsmargen på op til fem miles indefter! Han fik med besvær sin stemme under kontrol igen. – George, få det ind i dit hoved én gang for alle, at når du når Pilsen, er krigen forbi for dit vedkommende!

– Men…

– Der er ingen men’er! bjæffede Bradley vredt. – Pilsen er stoplinien også for genereal George S. Patton! Med disse ord hamrede chefen for armégruppen røret på, og telefonen i Pattons hånd var pludselig død.

Langsomt, meget langsomt vendte den hvidhårede general sig om mod sin forventningsfuldt afventende stab. – Der er ikke noget at gøre, mine herrer, sagde han med en hovedrysten. – General Bradley vil ikke autorisere en fremrykning mod Prag. Han sukkede. – Vi må forære også den by til russerne!

Han tog sin skinnende hvide stålhjelm af og strøg sig over håret. Lige med ét så han træt ud. Med slapt hængende skuldre gik han hen mod jeepen, der ventede på at bringe ham ind til Pilsen. Hardt, der fulgte ham opmærksomt med blikket, tænkte et sekund ved sig selv, at det så ud til, at »Blod og Tarme« Patton så ud som en slagen mand. Så tog han sig resolut sammen. Der ville stadig være brug for T-styrken til at danne fortrop for indtoget i Pilsen, blot for det tilfælde, at de tyske Varulve skulle få det indfald at prøve et attentat mod generalen på vejen gennem det kuperede terræn.

– ’Kay, Wheels, bjæffede han ad sin kører, der i fredstid havde været taxichauffør i New York, men som havde været hans privatchauffør, siden han i 1942 skabte T-styrken i Nordafrika. – Lad os rulle.

– Hvad er målet, skipper? spurgte Van Fleet, hans aristokratiske næstkommanderende.

– Pilsen, svarede Hardt over brølet af startende motorer.

– Og derfra?

– Ingen steder! Det er stoplinien for Den tredje Armé. Når vi når dertil, er krigen forbi for os.

– Kys mig hurtigt, min mor er fuld! kom det rapt fra Limey, Hardts engelske radiomand, medens halvbæltevognen satte sig i bevægelse. – Freden er brudt ud!

Andet kapitel

Anført af T-styrken rullede Den tredje Armés panser ind i den tjekkiske øl-by hen under aften. De blev mødt af begejstrede menneskeskarer; men general Patton, der med stivnet ansigt sad ved siden af føreren af sin hvide jeep, syntes ikke at have øje for tjekkernes jubel over endelig at være blevet befriet efter seks års nazistisk herredømme. For ham var dette afslutningen på hans krigerkarriere. Han var næsten tres, hvilket var i overkanten af, hvad generaler i aktiv tjeneste plejede at være, og på trods af de sidste elleve måneders ubrudte række af strålende sejre vidste han, at han havde trådt på for mange ligtorne. Der var adskillige højtstående personer, både i Europa og i Washington, der ikke brød sig om ham, og de ville pege på hans alder som en definitiv hindring for, at han skulle kunne få tildelt nogen kommando i Det fjerne Østen.

– For fanden, Hardt, sagde han til chefen for T-styrken, da de sammen gik ind på det hotel i Pilsen, som skulle blive hans hovedkvarter under opholdet her. – Det ser ud til, at jeg alligevel vil komme til at dø i min seng og ikke på slagmarken, som det sømmer sig for en soldat. Han rystede mismodigt på hovedet. – Som en anden, luset, tredjerangs alfons, der har knaldet sig ihjel på et billigt hotel.

Hardt var vant til Pattons farverige sprog og undlod at smile. Han vidste, hvad Den Gamle måtte føle i dette øjeblik. Krigen var holdt op for brat for ham. Måske var det kommet for brat for dem alle efter de sidste, farlige, men alligevel spændende år. Men for Patton var omslaget kommet som et lammende chok. Det sås i hver fure i hans trætte ansigt.

– Sønneke, sagde Patton. – Freden bli’r et helvede!

– Hr. general! Det var Goodman, hans adjudant.

– Hvad nu, Charley?

Som svar gjorde Goodman en lille håndbevægelse i retning af en gruppe mænd, der i dette øjeblik kom ind i forhallen. Et sekund havde Hardt svært ved at identificere uniformerne, men så gik det op for ham, at det var Den røde Hærs mørke paradeuniformer med de enorme skulderepauletter.

– Hvem er de? spurgte Patton og syntes brat at være blevet revet ud af sine melankolske betragtninger ved den pludselige tilsynekomst af en flok russere i den nylig befriede by.

– Forbindelsesofficerer fra 1. Ukrainske Front, der ruller frem mod Prag østfra. Goodman sænkede uvilkårligt sin velmodulerede Boston-stemme. – Den store bamse med alle medaljerne er general Ulanov, der er chef for holdet. Han indbyder Dem til en drink, medens han forklarer Dem, hvorledes han har til hensigt at sikre, at der ikke sker sammenstød mellem vore styrker, når de røde når frem til Pilsen.

Patton trak vejret tungt og stirrede på den kraftigt byggede, karseklippede russer, hvis uniformsjakke syntes at være dækket af medaljer, medens Ulanov på sin side studerede ham med sine små griseøjne. I lang tid skete der intet, ud over at Pattons stabsofficerer, der kendte deres chef, så, hvorledes hans »femte-grads misbilligelses-maske«, som ellers var forbeholdt tævesønner, der stod øverst på Pattons liste af fjender, langsomt sænkede sig ned over hans ansigt. De holdt vejret.

– Du kan hilse fra mig, Charley, sagde han omsider. – Sig til den russiske tævesøn, at jeg hellere ville skære halsen over på mig selv, end tage en drink sammen med ham! Pattons vrede over at være blevet forhindret i at indtage Prag brød pludselig ud i lys lue. – Bed ham rende og hoppe!

Goodman blegnede. – Undskyld, sir. Det kan jeg da ikke…

Han behøvede ikke at sige noget. Ulanov havde forstået det. Måske kunne russeren ikke engelsk; men udtrykket i Pattons ansigt havde været nok. Han bukkede stift fra hoften, gjorde omkring på hælen og forsvandt med sit følge i hælene.

Hardt undertrykte et grin ved russernes tilbagetog. Medens Goodman opskræmt styrtede efter dem, sandsynligvis for at hjælpe dem med at finde indkvartering for natten, gjorde han omkring og gik hen mod døren. Pattons stemme standsede ham.

– Hvor pokker tror De, at De skal hen, major?

– Jeg havde tænkt mig at gå i seng, sir.

– Hvorfor? bjæffede Patton.

– Det har været en lang dag, sir. Jeg er træt.

– Vel er De ej, snerrede Patton. – Jeg vil have selskab. Så træt er De heller ikke. Gå op på mit værelse. De vil finde en flaske Bourbon i min mappe. Tag den og en håndfuld Cigarer og meld Dem på mit kontor. Tjep – det er en ordre!

Hardt strøg trætheden af sig og adlød. Han vidste, det var farligt at komme på tværs af Den tredje Armés chef, når han var i det hjørne.

Udenfor var larmen efterhånden døet hen til en sporadisk knitren af håndvåben, når de tjekkiske patrioter i deres sejrsrus fyrede deres nyligt erhvervede tyske våben af i luften. De drukne hyl fra amerikanske soldater, der havde fået for meget af det stærke Pilsner-øl, og som nu var på jagt efter kvinder, som ikke faldt ind under Eisenhowers fraterniseringsforbud, supplerede denne larm. Patton, der med en lang cigar i hånden stod henne ved det åbne vindue, smilede kynisk.

– Lad dem få denne ene nat, sagde han drævende. – De fortjener det. Intet er for godt til mine knoldesparkere. Han tog endnu en slurk af whiskyen. – Du ved nok, hvad jeg alle dage har sagt, sønneke – og ingen har modbevist det endnu – at den mand, der ikke er ude at fa et godt skrald, når det kan lade sig gøre, duer heller ikke til at slås.

Hardt nikkede, men sagde ikke noget. Generalen var efterhånden ved at komme lidt ned på jorden igen, kunne han se, og han tilskrev whiskyens dulmende egenskaber en stor del af æren. Alligevel havde han ikke helt glemt sin bitterhed over, at dette var hans sidste dag som chef for en kæmpende armé.

– Ser du, sønneke, fortsatte Patton et øjeblik senere. – En mand må have noget, der driver ham frem, hvis han vil nå nogen vegne her i livet. Han må hverken se til højre eller til venstre, men gå lige frem, specielt når han er officer og har kommandoen over andre, hvis han vil nå det mål, han har sat sig. Det er klart, at man på den måde kan komme til at trampe på nogen, men hvad pokker – man kan ikke lave omelet uden at smadre et par æg, som franskmændene siger.

Hardt nikkede opmuntrende. Den Gamle ønskede ingen dialog over emnet, vidste han, men holdt snarere en monolog for sig selv. Det var bedre ikke at afbryde ham.

– Men ind imellem sker det, fortsatte Patton efter at have nippet til sin drink igen. – Lige som man tror, at man er ved målet, bliver folk, som man før betragtede som sine venner, lige pludselig helvedes skinhellige og lægger én hindringer i vejen. Politikerne er værst i den retning. Jo, de råber godt nok op om ære og tapperhed; men hvis de kan hale et par stemmer mere i land på det ved næste valg, skider de gerne på det gamle flag. Se bare på den nuværende situation. Tyskerne er slagne. Vi har helt friske divisioner, der står klar til at gå til aktion. Vi har den totale luftoverlegenhed. Vi kunne marchere ind i et hvilket som helst land i Centraleuropa, og befolkningen ville hylde os som befriere. Selv de tyskere, vi er stødt på i de sidste uger, har overdænget os med blomster. Og hvorfor? Fordi de er henrykt over, at det er amerikanerne, der har befriet dem, og ikke russerne. Men hvad gør de dummernikker i Washington – disse skrivebordspolitikere?

Patton rettede cigaren anklagende mod den unge major med det grusomt arrede og fuldkommen skaldede hoved; resultatet af et overrumplende møde med en tysk flammekaster i Nordafrika. – Det kan jeg fortælle dig. De stopper os. For vi må for Guds skyld ikke fornærme de skide russere! De synes ikke at være klar over, at russerne i virkeligheden ikke har ændret sig det fjerneste siden Djenghis Khans dage. De er ude efter magt og land. Og hvor de møder svaghed, slår de til! Han lo bittert. – Du gode, hvor må de idioter i Washington være naive, hvis de tror, at de røde nogen sinde vil give slip på det, som de først én gang har hugget deres beskidte, mongolske kløer i. Men én ting kan jeg love dig, sønneke. Hvis jeg ikke får en aktiv kommando tilbudt ude i Stillehavsområdet, så…

Det skulle aldrig blive Hardt forundt at høre, hvad Patton havde i sinde at gøre, såfremt dette skulle ske, for i det samme blev der banket på døren.

Det var Goodman. – Undskyld forstyrrelsen, general, sagde han lidt stakåndet. – Men der er nogen her, som måske kan glæde Dem lidt med, hvad han har at sige. Han trådte til side for at give plads for en ældre, meget aristokratisk udseende officer, der var klædt i en ungarsk uniform.

Patton tværede sin cigar ud. Ungareren smækkede hælene sammen og bukkede let fra hoften, medens han førte sin højre hånd op til sin guldgalonnerede uniformshue. – Jerzy, bjæffede han på engelsk. – Generaloberst Jerzy, chef for Den tredje ungarske Armé – eller i hvert fald de seksten tusind mand, der er tilbage af den, tilføjede han så med et lille suk. – General Patton, jeg kommer for at bede Dem gøre mig den ære at acceptere mine styrkers overgivelse.

Patton trak lidt ned i sin jakke og rettede sig op i sin fulde højde. Han virkede meget formel, som han kunne ved slige lejligheder. – Og hvor befinder Deres armé sig i øjeblikket, hr. general? spurgte han.

– Med forlov?

Patton nikkede.

Ungareren gik over til det overdækkede kort, der dækkede værelsets endevæg. Under normale omstændigheder ville dette kort være en militær hemmelighed, dækket som det var med røde og blå, militære symboler, der viste den øjeblikkelige stilling af såvel de amerikanske som de identificerede fjendtlige enheder; men krigen var forbi nu, og der var ingen grund til at skjule det for ungareren, selv om han havde kæmpet på tyskernes side. Generalen trak det skærmende klæde til side og satte en velmanicureret finger på kortet. – Hr. general, sagde han højtideligt. – Dette var placeringen af mit hovedkvarter i morges, da jeg tog af sted for at finde Dem.

– Hvor langt fra Pilsen? bjæffede Patton. For sit indre øje så han allerede overskrifterne i bladene derhjemme: Den ungarske hær overgiver sig til Pattons tredje Armé!

– Fyrre kilometer ad hovedvej 64, svarede ungareren med et smil, der viste, at han allerde følte sig sikker på at have reddet sine folk fra at falde i russernes hænder.

Patton foretog en hastig hovedregning. – Fyrre kilometer! Han rystede beklagende på hovedet. – Jeg er bange for, at Deres kommando befinder sig uden for vor jurisdiktion.

– Hvad mener De, sir? Ungareren lød helt uforstående.

– Jeg mener, general, svarede Patton bittert, – at mine overordnede i deres uransagelige visdom har dekreteret, at mine styrker ikke må rykke længere end fem miles frem fra deres nuværende stillinger. Pilsen er min stoplinie. Deres styrker befinder sig altså lige nøjagtigt tyve miles for langt borte. De bliver nødt til at overgive Dem til russerne, når disse når frem til Deres nuværende position.

Ungareren var imidlertid ikke til sinds at give op. – Vi kæmpede mod kommunisterne i vort land helt så langt tilbage, som i 1919. Vi har kæmpet i Rusland mod dem sammen med tyskerne og har været med fra Stalingrad og helt tilbage til den tjekkiske grænse. Hvis De vil acceptere vor kapitulation nu, er jeg overbevist om, at jeg kunne få min folk trukket tilbage hertil, inden russerne kommer. Vi har hestetrukken transport.

Patton bed sig i underlæben. – De må prøve på at forstå min situation, general. Det område, hvor De befinder Dem, er officielt russernes område pr. 6. maj 1945. Jeg er bange for, at De således allerede tilhører russerne!

– General Patton, svarede ungareren. – Jeg ville have troet, at De – mere end nogen anden – ville være klar over, hvad russerne vil gøre ved os. Det vil betyde døden for mine officerer og slaveri for de menige. Han sagde det uden vrede og ganske nøgternt, som var det vejret, han talte om.

Patton svarede ikke.

– Desuden har vi i vor varetægt Skt. Stephans Krone, det gamle, kongelige, ungarske symbol, der under ingen omstændigheder må falde i kommunisternes hænder, hvad der end sker. Han prøvede på at smile, hvilket dog mislykkedes for ham. – Desuden medbringer vi hærens sidste kassebeholdning, der er på henved fem millioner sølv-thalere, som ville være for regulært krigsbytte at regne, samt visse do…

– General! afbrød Patton ham barskt. – Jeg beklager, men der er intet, jeg kan gøre for Dem. Uden at give ungareren lejlighed til at sige mere, vendte han sig om mod Goodman og sagde: – Sørg for, at generalen får noget at spise, og anvis ham logi for natten. Sørg for, at han i morgen ved daggry vender tilbage til sine styrker.

Ungarerens skuldre sank ned. Han havde tabt. Med en træt bevægelse førte han hånden op til sin hue og sagde: – Tak fordi De ville se mig, general. Jeg ønsker Dem alt godt i fremtiden.

– I lige måde, svarede Patton og så ned i gulvet, som følte han sig pludselig beskæmmet.

– For fanden i helvede! skreg han, da ungareren var gået, og hamrede sin knytnæve ned i bordet så flasker og glas dansede. – Tænk dig, at man er nødsaget til at sige nej til en førsteklasses soldat – en gentleman fra top til tå – og sende ham tilbage til den visse død i hænderne på en flok røde svin som den tævesøn til Ulanov! Ved Gud, det er til at brække sig over! Han så bittert på Hardt. – Hvad er det, de gamle veteraner siger? Krig er et helvede, men freden vil garanteret gøre det af med dig! I Guder, hvor har de ret! Han greb sit glas og tømte det i et eneste drag. – Kay, Hardt – det var det. Festen er forbi. Se at få lidt søvn. Vi snakkes ved i morgen tidlig.

– Sir! Hardt kom på benene for at efterkomme generalens ordre; men skæbnen ville, at han skulle komme til at møde Patton igen, længe før dagen gryede og krigens sidste nat var ovre.

Tredje kapitel

– Hardt! Vågn så op!

Stemmen kom langvejs fra. Instinktivt søgte Hardts hånd op under tæpperullen, hvor han havde sin kaliber 45. Så genkendte han stemmen. Goodman stod bøjet over ham med en lommelygte i hånden. Hardt fejede lygten til side og satte sig op.

– For helvede, hvad er der? Han fugtede sine tørre læber.

– Kors, jeg kan ikke ha’ sovet i mere end et par timer.

– Klokken er tre, hvis du vil vide det; men det kan Den Gamle ikke tage sig af. Det ved du.

– Den Gamle? Hardt var lysvågen. – Hvad er der los?

– Aner det ikke, svarede Goodman bistert. – Men han vil have dig over på hotellet i en fart. Se at få røven med dig.

Hardt trak i hast i et par benklæder.

Patton ventede på dem på førstesalen i det mørklagte hotel, iført en luvslidt badekåbe og med sit hvide hår i urede. Han dampede vredt løs på en kæmpemæssig cigar på trods af sin livlæges, oberst Odoms, misbilligende blikke.

– Hva’ helvede tog jer så lang tid? glammede han. – Jeg var bange for, at I var taget via Tokyo.

– Rolig, general, sagde Odom advarende. – Ophidselse er ikke godt for Deres hjerte, og de cigarer…

– Jeg ved besked, bed Patton ham af. – Hvis det stod til Dem skulle jeg hverken drikke Bourbon eller knalde heller. Men dette er ikke det rette tidspunkt til diskussioner. Kom med, Hardt.

Komplet forvirret over denne uventede tilkaldelse midt om natten fulgte Goodman og Hardt efter Patton og lægen ned ad den dunkelt oplyste korridor mod en dør med et skinnende 00-skilt i messing. Hardt vidste, at dette på de fleste, centraleuropæiske hoteller angav, at det var et badeværelse; men dette måtte være et fandens betydningsfuldt lokum, tænkte han ved sig selv, da hsn så to MP’er med hvide hjelme stå på vagt udenfor i stram retstilling.

Patton nikkede til Odom, der tog en nøgle op af sin lomme. Henvendt til MP’erne sagde generalen: – Sørg for, at ingen kommer ind. Ingen – er det forstået?

– Sir!

Patton gik ind, fulgt af lægen. Så fulgte de to andre efter. Odom lukkede døren og låste den omhyggeligt, inden han tændte lyset. Der undslap Goodman et gisp af rædsel, og Hardt måtte bide sig i læben for ikke at gøre det samme.

Det store badekar, der på sine løvefødder stod henne for enden af værelset, var fyldt næsten til randen af noget rødt, som Hardt instinktivt tog for at være blod. En meget bleg, hvid hånd hang ud over kanten af karret.

– Lad os se ham, Charles, beordrede Patton, medens han pattede ivrigt på sin cigar.

Oberst Odom rullede det ene ærme op og stak sin hånd ned. Et kort sekund syntes han at søge efter noget. Så fandt han det. Med et fast tag i det sølvgrå hår trak han det ligblege hoved op af det blodige vand, der løb som tårer ned over de indfaldne kinder. Med sin frie hånd skubbede han den dødes falske tænder tilbage på plads i munden.

– Ungareren! gispede Hardt.

– Ja, raspede Patton. – Generaloberst Jerzy, dømt til døden af general George S. Patton for nøjagtigt fem timer siden!

– Så, så, general. – De må ikke bebrejde Dem selv, sagde oberst Odom beroligende og lod liget synke ned under vandoverfladen igen.

– Men det gør jeg! sagde Patton bittert, og Hardt så hans øjne fyldes af tårer. – Jeg afviste ham, og den stakkels tævesøn så ingen anden vej ud. At tænke sig at en god soldat og fin gentleman, som Jerzy, skulle ende sine dage på et stinkende lokum i et tredjerangs provinshotel. Han brød af.

– Hvad er der sket, sir? spurgte Hardt.

Det var Odom, der var ved at tørre sine hænder på et af håndklæderne, der svarede: – Selvmord. Typisk, centraleuropæisk stil. Han pegede på en halvtom spiritusflaske ved siden af karret. – Han tog et varmt bad og drak tæt. Da hans nerver var faldet så mogenlunde til ro, lod han armene synke ned under vandet, indtil årerne trådte tydeligt frem. Han trak på skuldrene. – Et par hurtige snit med en barberkniv, og blodet må være kommet væltende ud, som fra en vandhane. Det er en relativt smertefri måde at dø på, tilføjede han med professionel tørhed.

– En uværdig måde! sagde Patton vredt. – Og jeg dømte ham til det, fordi jeg var bange for at en eller anden skrivebordscommando i Paris, som givetvis aldrig har hørt et skud affyret i vrede skulle blande sig i det. For helvede, hvor jeg skammer mig over mig selv i dette øjeblik!

Odom så hastigt over på Goodman. – Lad os hellere komme ud herfra, general. Dette er for meget for Dem.

– For meget! eksploderede Patton, da Goodman gik hen mod døren. – Det er s’gu ikke ordet. Jeg er lige ved at ryge op gennem det forbandede loft! Men én ting kan jeg love dig, Charles, og det er, at jeg ikke vil lade det ende her. Den arme djævel skal blive hævnet, så hjælpe mig Gud! Hardt, De melder Dem på mit kontor, så snart vi kommer ud herfra. Jeg har en opgave til Dem. Jeg skal vise de skiderikker, at general George S. Patton er færdig med at slikke dem op og ned ad røven!

– Forstår du, sønneke, sagde Patton indtrængende. – Jeg vil have, at alle – og specielt de forbandede russere – skal forblive i den tro, at jeg afviste ham blankt.