Britta Munk

Hanne i sving

Lindhardt og Ringhof

Hanne i sving

Copyright © 1957, 2016 Britta Munk og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711499061

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Decemberdage.

I disse nætter skinnede fuldmånen ned gennem tagvinduet i Hannes kammer. En gang imellem vågnede hun i dens lys. Når hun rejste sig i sengen, kunne hun se vandet derude, blankt, glitrende. Drogdenfyret blinkede mod hende med sit grønne øje. Hun så skibe sejle forbi langt ude.

Længe ad gangen blev hun ikke siddende sådan. Kulden tvang hende snart ned under dynen igen. Det frøs i disse smukke nætter. Temmelig hårdt endda, henved syv grader.

Nætterne var lange, lange.

Hun vågnede undertiden, når dagens første bus kom forbi henne på Krudttårnsvej. Men på det tidspunkt var det endnu nat. Stjernerne og månen stod endnu på den sorte himmel. Det var slet ikke til at forstå, at der allerede var mennesker på færde. Dagen var meget langt borte.

Men når den så endelig kom, denne korte dag, gav den til gengæld mere, end man med nogen som helst rimelighed kunne vente.

Morgenen kom med en overdådighed, der tog vejret fra en. Mens det blinkede og glitrede i milliarder af bitte små dugdråber i alle regnbuens farver, blå, røde, orange, gule, grønne, violette, – – mens det strålede fra spindelvævenes myriader af rubiner, diamanter, ametyster, safirer, – – mens broncefasaner spadserede rundt i det hvide græs, rejste solen sig langsomt et kort stykke op over hækken.

Julen nærmede sig med hastige skridt. Radioen spillede julemelodier. Men dag efter dag kom den igen, denne stædige, venlige sol, og fortryllede det flade land ved vandet. Lyset var hvidt og skarpt. Men farverne var røde og gyldne. Det var oktobers farver endnu her i december. Det var, som om denne lysende ballon, som tilsyneladende så besværligt holdt sig svævende over hækken, havde sat sig for at trække efteråret ud i det uendelige.

Som om den ville håne kalenderen og gøre købmandens vatnisser til grin.

Korte, prægtige dage. Jetjagere mod den blå, lyse himmel. Træernes sorte grene. Nødder og agern i græsset. Rosernes blodrøde bær.

Men allerede ved halv tretiden begyndte gassen at sive ud af ballonen.

Hurtigere end man skulle vente var den forsvundet bag hækken. Et kort kvarter med brandrøde himle, – så skiftede det: himlen blev hvid, blændende hvid og kold. En sær, knugende ensomhedsfølelse lagde sig over jorden. En fugl skreg et skarpt skrig nede i haven. Og man forstod den godt.

Fasanerne søgte hen i mirabelletræerne. Nu var farverne borte. Universet var sort, gråt og hvidt. Man så fasanerne lede efter grene, hvor de kunne sidde og sove i den kolde nat, der om lidt ville sænke sig over landet. De baskede om mellem grenene, satte sig på en alt for tynd kvist, som straks brækkede. Selv styrtede de så mod jorden, tunge, vildt baskende, skræppende, til de i sidste øjeblik med voldsomme og klodsede vingeslag fik løftet sig i vejret igen. Langt om længe havde enhver fundet sig en plads for natten. Og hvor underligt: de fugle, der for et øjeblik siden – i vågen tilstand – var så latterligt klodsede, sidder nu og sover på tynde, svajende grene, en balancekunst af rang.

Man ser fasanerne sidde dèr i skumringens sidste lys som sorte silhuetter i grenenes mosaik. En halv snes klumper, ubevægelige som de gamle fuglereder fra i sommer.

Men med mørket forsvinder det knugende. Verden bliver atter venlig og mild. Stjernerne tændes. Lygterne henne på vejen har allerede været tændt længe. Luftfyret ovre i Kongelunden sender hvert tiende sekund sin lyskegle fejende hen under himlen.

Og den hvide, runde måne belaver sig så småt på at stå op.

– – – –

Hanne var i strålende humør i disse dage. Hvad enten hun vågnede midt om natten eller hun gik morgentur på tjørneengen og ved vandet, var hun fyldt af en stor, taknemmelig glæde over sin egen skæbne. Hun havde slet ingen bekymringer. Kun kunne hun en enkelt gang gribes af en slags angst – som dog kun varede i få sekunder – over sin glæde. Én gang måtte det vel holde op. Man kunne ikke gå her og være glad den ene dag efter den anden. Måske ville hun pludselig en dag blive præsenteret for regningen. Måske ville hun uden varsel styrte ned fra de skyer, hvor hun befandt sig.

Men skidt! Hver dag sin glæde.

Og det er kun dumt at tage sorgerne på forskud.

Hun gik rundt i en underlig blanding af efterårs- og julestemning. Når hun gik inde i stuerne og gjorde rent, sang hun af fuld hals med på julens faste schlagere.

– I’m dreaming of a white Christmas

Just like the ones I used to know

Where the treetops glisten

And children listen

To hear the sledgers in the snow.

I’m dreaming – –

Af og til snuppede hun en kvist fra den granbuket, som stod på verandabordet, tændte et lys og holdt den ind i flammen.

Så var hun straks i julestemning. Mindelser fra de femten gange, hun havde oplevet en jul, kom strømmende ind over hende.

Men senere, når hun skulle en tur til købmanden for at købe ind, jagede solen enhver julestemning på flugt. Den jul, der før havde syntes så nær, blev med ét flyttet langt, langt bort, ind i fremtidens land.

Sådan svingede hun fra den ene stemning til den anden. Det var lidt forvirrende, måske, men meget dejligt.

Hun var begyndt at tænke på julegaver. Både på dem, hun skulle give væk, og på dem, hun selv skulle ønske sig.

I går, da hun var kommet ind i stuen, havde hendes moster skyndsomt lagt et stykke papir over et eller andet, der lå på bordet.

Hanne smilede:

– Er det noget til mig, moster?

– Ja.

– En julegave?

– Ja. Bare en lille ting. Du har jo ikke fortalt mig, hvad du ønsker dig endnu.

– Bare jeg vidste det?

– Det er snart på høje tid, mit barn. Jeg skal ind til København her en af dagene. – – Du må gerne komme med, hvis du har lyst. Du skal vel også selv på indkøb snart.

– Ja, det skal jeg vel. Det er slet ikke til at forstå.

– Hvilket? At det er ved at være jul?

– Ja. Jeg må hele tiden gå og huske mig selv på det. – Hvad ønsker du dig, moster?

– Jeg ved det såmænd ikke, Hanne. Jeg har det vist på samme måde som du. – – Hør, vi må minsandten huske at sende et par gaver ned til hotellet. – Til Madame Boldini og pigerne – – og til Maurice. Men det kan vi jo gøre, når vi tager til byen.

Hanne nikkede. Hun stod og så ud ad verandavinduet, i dybe tanker.

– Hvad tænker du nu på, barn? spurgte hendes moster.

Hanne vendte sig.

– På Luigi. – – Jeg ville sådan håbe, at han nåede til Danmark til jul. – – Tror du – – jeg mener – – mon der var en chance for, at – – jo, forstår du, det er jo nok hans mening, at han vil bo inde i København, når han kommer, – – på et sømandshjem eller noget i den retning. – – Men jeg tænkte bare, at hvis nu – –

Hendes moster smilede bredt.

– Jeg synes, du hakker lidt i det i dag, unge dame. – – Du er vel ikke ved at få astma?

– Nej men – – æh – – jo, forstår du – – hvis nu – – øh – som sagt – – at – –

Hendes moster lo.

– Jeg har allerede talt med onkel Kristian om det. Og hvis Luigi vil tage til takke med den gamle divan i studereværelset, er han velkommen til at bo her. – – Sku’ jeg hilse og sige fra din onkel!

Hanne fløj sin moster om halsen.

– Åh, tak, lille moster. Det er vel nok pænt af dig. – – Af jer, mener jeg. Ih, det bliver mægtig godt!

– Ja, hvis nu bare Luigi også synes det. For jeg kan ikke se, hvordan i alverden han skal få plads til sig selv på den divan. Enten kommer han til at stikke hovedet udenfor – – eller også fødderne. Den må være bygget til en dværg!

– Ork, det klarer han sagtens. Nede i Beaulieu sov han i det gamle bådeskur.

– Det ved jeg godt. Men der havde han sikkert bedre plads til at strække sig. – – Nå, det skal nu nok gå. Han slår sikkert gerne en knude på sig selv bare for at få lov til at være i nærheden af dig, min pige.

– Åh, sikke noget pjat, smilede Hanne og blev lidt rød i hovedet.

Andet kapitel

Musen.

Næsten hver dag fik Hanne besøg af en lille rødhåret knægt på tolv år. Han hed Kaj.

Nogle dage efter, at Hanne og hendes moster var ankommet til sydstranden, var et sommerhus i nærheden brændt ned til grunden. Af en masse forskellige grunde var det Kaj, der havde fået skyld for branden. Alting pegede på ham. Så var det, at Hanne tog affære. Det var hendes skyld, at han nu ikke længere var mistænkt.

Han havde aldrig sagt tak. Men det behøvede han heller ikke. For det smil, der lyste op i hans snavsede gavtyvefjæs, hver gang han så hende, var såmænd tak nok.

Han blev der aldrig ret længe ad gangen. Som regel stod hans kammerater uden for lågen og ventede på, at han skulle komme ud og lege videre.

En dag kom han med en gave til hende. Det var en mus i en stor tændstikæske. Han havde boret et par huller i låget, så den kunne få luft.

– Næh, er den til mig?

Han nikkede tavst.

– Tak skal du ha’, sagde hun. – Den er vel nok sød.

– Du skal være god ved den, sagde han.

Hun fandt en tom kagekasse, som hun forede og lavede et par lufthuller i. Til sidst fandt hun et stykke vinduesglas ude i skuret, som hun kunne lægge over. Hun lagde et par stykker ost ned i bunden og lukkede musen ind i dens nye lejlighed.

Kaj stod og betragtede hende. Han nikkede alvorligt og sagde:

– Sikke en masse plads, den får nu. Jeg tænkte nok, den ville få det godt hos dig. – – Den skulle ellers være slået ihjel, forstår du, men så tænkte jeg, at du måske ville blive glad for den.

Lidt efter stak han af igen.

Da Hannes moster kom hjem, blev hun rædselsslagen.

– Men barn dog, du vil da ikke ha’, at vi skal begynde at holde mus!

– Åh, moster, bare denne her! – Synes du ikke, den er sød?

– Sød?

Hendes moster skar en grimasse og bøjede sig hen over buret.

– Joh, for resten, – – det er den da. Vil du love mig at passe på, at den ikke smutter ud?

– Ja, det lover jeg.

– Ja, ja da, behold den så bare. Den lille fyr skulle vel ikke kunne spise os ud af huset.

Hun bankede på glasset med fingeren. Musen kiggede nysgerrigt op på hende med sine små blanke knap-øjne.

– Hvad skal den hedde, Hanne?

Hanne tænkte sig om.

– Den – – øh, ja, hvad skal vi kalde den. – – Jo, nu ved jeg det! – – – Den skal hedde Tom!

Hendes moster smilede.

– Og hvordan med efternavnet?

Hanne lo.

– Skidt med efternavnet.

Hun var selv lidt forbavset over sit indfald. Indtil for få dage siden ville navnet Tom have fremkaldt smertelige erindringer hos hende. Lige fra det øjeblik ovre i London, da hun var blevet klar over, at Tom Hilton slet ikke gengældte hendes følelser for ham – – at han endda var forlovet med en anden pige – havde hun søgt at glemme alt, hvad der kunne minde hende om ham. Hver gang hans navn var dukket op i hendes tanker, havde hun skudt det til side igen.

Men nu?

Nu opdagede hun med ét, at hun udmærket kunne tænke på ham igen. – Uden sorg. Uden skinsyge eller misundelse.

Var det da allerede overstået?

Hun undrede sig.

Kunne så stærke følelser have så kort en varighed? Det var ikke til at forstå.

Men noget måtte der vel være om det.

– Tom, sagde hun og pikkede på glasset med fingerspidsen. Da den kiggede op på hende, fortsatte hun:

– Lille søde Tom. Jeg skal nok være god mod dig, kan du tro. Og denne gang skal jeg nok sørge for, at du ikke stikker af fra mig.

Musen forstod ikke et muk af det hele.

Hvad pokker mente hun mon med „denne gang“?

Tredie kapitel

En samtale.

– I’m dreaming of a white Christmas,

With every Christmas-card I write,

May your days be – –

– – – –

Hanne lå på knæ og skurede loftsgangen. Det måtte være længe siden, det sidst var sket. Hun måtte lægge alle sine kræfter i bare for at få den nogenlunde ren.

Det var et varmt arbejde. Solen skinnede på det sorte tag og fik temperaturen til at stige voldsomt. Da hun vågnede i morges, havde der været is i vandkanden, så hun ikke kunne blive vasket. Men nu, omkring middag, var her næsten for varmt.

Hun lå og sang i vilden sky, mens hun skrubbede løs.

Nedefra kaldte hendes onkel på hende.

– Hanne!

Hun hørte det ikke, men sang videre:

– May your days be merry and bright,

And may all your –

– Hanne!

– Hov! – – Ja?

– Kunne du ikke lige komme lidt herned?

– Jo, nu skal jeg være der.

Hun tørrede sine hænder i forklædet og løb ned ad trappen.

Først da hun kom ind i stuen – stadig med det snavsede forklæde på – opdagede hun, at hendes onkel ikke var alene. Der sad en fremmed mand i lænestolen. Hendes onkel måtte have lukket ham ind, uden at hun havde hørt det.

Den fremmede havde en stor overfrakke på og et vældigt uldent halstørklæde. Hans hat lå på bordet. Han var en velsoigneret mand på en femogfyrre. Hanne syntes, hun havde set ham før, men hun kunne ikke huske hvor. Da hun kom ind, rejste han sig og hilste.

– Åh, sagde hun og forsøgte febrilsk at løse knuden på forklædet op. – Jeg vidste ikke, her var nogen. – Jeg – – øh – – goddag!

Den fremmede gav hende hånden og smilede.

– Til gengæld kunne jeg ikke være i tvivl om, at De var hjemme.

– Fordi jeg sang? – Det må vist have lydt forfærdeligt!

– I mine ører lød det udmærket. – – Jeg må for resten hellere sige, hvem jeg er. Mit navn er Winther. Og det er min mor, der ejede det sommerhus herhenne, der brændte forleden.

– Åh, så har jeg vist set Dem før. Var De ikke herude den aften, det brændte?

– Nej, det var min bror, der tog herud sammen med mor. Vi ligner hinanden en del.

Hannes onkel indskød:

– Hr. Winther ville gerne tale lidt med dig om branden, Hanne.

– Med mig?

Den fremmede rømmede sig.

– Ja. – – Jo, så vidt jeg har forstået, var det på en måde Deres skyld, at den lille dreng, der var mistænkt for at have stukket ild på min mors hus – – blev frikendt – – ikke sandt?

– Nåh, sagde hun, det var såmænd nærmest et tilfælde.

– Nå, men sådan fremstillede kriminalbetjenten det nu for mig, da jeg talte med ham i morges på vej herud. – – Og så tænkte jeg, at – – – Nej, jeg må hellere begynde med begyndelsen.

Han betænkte sig et øjeblik, så tog han fat:

– Det var en stor sorg for min mor, at Enghuset brændte. Ja, for os alle sammen, kan jeg godt sige. Min bror og jeg har jo boet herude og leget herude hver sommer, lige fra vi var ganske små. – – Jeg ved godt, at huset var gammelt nu og ikke ret meget værd. Taget var utæt, og verandaen var faktisk ved at falde sammen. Men man kommer til at holde af sådan et hus, hvortil der knytter sig så mange minder. – – Nå, men for en måneds tid siden sad vi hjemme hos min mor – min kone og jeg og min brors familie – og snakkede om, at det egentlig var alt for lavt forsikret. – – Jeg tror, det var et eller andet i radioavisen, der havde fået os til at tænke på det. Vi sad og talte om, at mor skulle se at få tegnet en højere forsikring i tilfælde af brand.

Hannes onkel sagde:

– Men det nåede De altså ikke?

– Jo, det gjorde vi netop. Heldigvis da. To dage før branden fik min mor ordnet sagen med brandforsikringen.

– Det var minsandten heldigt, sagde Hanne.

– Ja. Økonomisk set var det ganske overordentlig heldigt. Men – – øh – – på andre måder var det nu ikke så heldigt endda. For De kan nok tænke Dem, hvad folk begyndte at sige, da de hørte det?

– Næh?

Hanne rystede langsomt på hovedet, mens hun spekulerede. Hendes onkel sagde:

– Mener De, at folk ligefrem – – ja, altså – ligefrem beskylder Dem for selv at have stukket ild på huset?