Kongelig kærlighed

Prinsen og balletdanserinden

Theodor Ewald

Lindhart og Ringhof

Kongelig kærlighed - Prinsen og balletdanserinden

Copyright © 1924, 2017 Theodor Ewald og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711500200

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kongelig Kærlighed

1. Del

Første kapitel.

Tre smaa Gratier.

Det var Tirsdag den 10de Maj 1830 i Middagsstunden — i Frimurerlogen i Kronprinsensgade dér, hvor siden Haandværkerforeningen fik til Huse.

Ved et aabent Vindue ud mod Gaardspladsen stod Portner Hans Nielsen i Skjorteærmer og bakkede velbehageligt paa en sølvbeslaaet Merskumspibe, som Hofagent Erichsen havde betroet ham at ryge til. Boghvedegrøden og Finkerne havde smagt, som de skulde — det var skam ikke noget daarligt Indfald af ham, da han tog Karen Lorenzen ud af Hofagentens Køkken og giftede hende — skønt den Gang var det nu ikke saa meget hendes Duelighed i Madlavningen, han havde set paa, hø, hø, hø! Men det var nu mærkværdigt, at hun kunde give Boghvedegrøden lige den rette Stivelse, skønt hun vitterlig var født i Helsingør og aldrig havde sat sine smaa Ben i Fyens Land …

Det var et Guds Vejr at fordøje og filosofere i — Kastanietræerne i Gaarden var sprunget ud og stod paa Nippet til at tænde Lysene — Solen bagte, Fluerne summede over Møddingen og om de to smaa Huse med Hjertedørene henne i Krogen. Inde fra Haven hørte han sine tre Smaapigers muntre Kvidder og saa en Gang imellem et Glimt af deres hvide Kjoler; de havde dem paa første Gang i Dag i Anledning af Oldemor Lorenzens Geburs. I Stuen bag sig hørte han Mor Karen skramle med Kobbertøjet, hun pudsede det, mens hun holdt Øje med Porten. Aldrig et Øjeblik sad hun med Hænderne i Skødet — jo, jo, hun havde sandelig gjort det godt.

Nok havde han drømt sig noget stort, da han vogtede Bykvæget hjemme i Balslev mellem de fyenske Bække … at han var en forbyttet Prins, eller at en stor Fugl vilde komme og bære ham bort til fjerne Lande, hvad nu saadan en tosset Dreng kunde finde paa, naar han ikke havde noget videre at tage sig til. Men at han i den klare Virkelighed skulde naa en saa urimelig Velsignelse, det overgik nu lige godt et Menneskes Forstand …

Først det, at han havde faaet Pladsen her, saa at han kunde se sit Snit til at gøre formaaende Frimurere en og anden lille Tjeneste, det kastede adskillige Emolumenter af sig, det var ogsaa paa den Maade, han var sluppet ind som Kontrollør ved Teatret, saa han havde baade i Pose og Sæk.

Men først og sidst alligevel Karen, saa trofast som hun havde slidt med ham; og saa var hun hans Øjnes Lyst den Dag i Dag, skønt hun var seks Aar ældre …

Hans Nielsen var 38 nu og en klog og forsigtig Mand, men alligevel saa meget Barn, at hans Øjne duggedes, medens han sendte et taknemmeligt Blik op mod den blanke Himmel …

Nu kom Børnene frem paa Græsplænen og dansede — se til de Pokkers Tøser! Sophie havde forgangen faaet Lov til at kigge paa »Den stumme i Portici« oppe fra Teaterloftet, hun var jo saa nær de elleve Aar — nu viste hun de andre, hvordan Hr. Bournonville dansede pas de deux med Madame Kretzmer, og se, hvor de to smaa tog ved Lære! Augusta var kun otte, men lige saa høj som Søsteren, og hun havde mere af det lette Sving i Dansen — … selv Stumpen, Caroline, som knap var fire, spilede Kjolen ud med Fingerspidserne og trippede let paa Taa, det var et nysseligt Syn.

Han mærkede en Haand paa sin Skulder og vendte Hovedet — det var Mor Karen; hun var højere end han og smallere, trods de 44 lignede hun en ung Pige, saa frisk og glad saa hun ud. Deres Øjne mødtes i et trygt, fornøjet Smil, og hun strøg ligesom tilfældigt Bagsiden af Haanden mod hans Kind — selv dette lille Kærtegn var sjældent mellem dem ved højlys Dag.

— De smaa Skarnsunger, sagde hun, der snyder sig fra Sytøj og alting.

— Aa hvad, Oldemors Geburs. — Du maa heller ikke være altfor streng. Mor.

— Hør nu, Far, som om det ikke var Dig, der gør Postyr, hver Gang de gaar ledige! For min Skyld kan de lege, saa meget de vil, det varer dog alt for kort — og naar Du allerede begynder at snakke om at sende Sophie ud at tjene!

— De kan ikke altid hænge i Mors Skørter, Karen! Du og jeg blev kastet tidligt nok ud af Reden, det er vel lige godt det, som har gjort os til, hvad vi er.

Mor Karen sukkede.

— Naar En ser dem hoppe saa let omkring, er det alligevel haardt at tænke paa, at de snart skal være grove og forslidte.

— Naa! sagde han muntert og kneb hende i Øret — maa jeg spørge, om Karen Lorenzen er grov og forslidt? Og Du har vel været mellem de Fremmeste ved Arbejdet omtrent fra Du kunde kravle…

Nede fra Gaarden lød et muntert, forsorent Raab — det var Student Kristensen, som havde et Kammer oppe under Taget. Han havde ogsaa været ved Balletten, men havde gjort sig umulig baade dér og ved Universitetet, fordi han med Mellemrum svirede over alle Grænser og da blev usømmelig kaad i sin Mund. Nu gjorde han Nytte som halv Tjener, halv Musikant i Logen og var for Resten vel lidt af alle; der var ikke en ond Blodsdraabe i ham, og i sine heldige Perioder var han fuld af smittende Humør.

— Et Syn for Guder! raabte han og svang Hatten op mod Vinduet. — Lykkelige Forældre! Tre smaa Gratier i det Grønne, og minsandten om de ikke kan danse … vent lidt, saa skal I bare se!

Han havde sin Violin under Armen, nu svang han sig ind over Havegærdet og stillede sig i Positur.

— En garde, mes dames! Un, deux, trois — allons! Det var Aubers Pas de deux, han spillede, og han spillede som en Engel, naar Aanden kom over ham, og de Smaa dansede, baade Sophie, som havde set Stykket, og Augusta, som ikke kendte det, ja Augusta dansede lettest og smukkest, det var som en Alfeflugt over Græsset — den lille Caroline kunde ikke følge med, saa hvirvlede hun paa sin egen Maner gennem Haven …

Hans Nielsen og Karen stod helt betagne ved Vinduet.

— Det … det … stammede han … det er min Sæl næsten lige saa kønt, som Bournonville laver det med den smaa Kretzmer …

— Aa Gud, svarede Mor Karen — dette her er nu lige godt Synd; tænk om Børnene skulde gaa hen og faa Nykker! Saadan som vi har herset for at holde dem til Tugt og Orden, og hvis de saa skulde faa til Sinds at gaa til Teatret …

— Snak, Mor, brummede Hans Nielsen — fordi de danser en Sommerdag! Og saadan noget Smaakravl faar vel ikke andet til Sinds, end hvad som de bliver sat til …

Kristensen var slaaet over i andre Melodier — i ukendte Valse og Menuetter, som fødtes i hans Hjerne i samme Nu — et fantastisk Væld af Toner sprang fra Violinens Strenge — nu havde ogsaa Sophie givet op; hun sad forpustet i Græsset og saa maabende til. Men Augusta syntes at forstaa Musiken, den hidsede hende op, vildere og vildere hvirvlede hun sig rundt, alligevel med en ubeskrivelig Ynde i hver Bevægelse — Haaret fløj omkring hende, og hendes Øjne lyste …

— Hans! hviskede Mor Karen angst.

Og nu lød en skærende Røst bag dem — det var Oldemor Lorenzen, som var kommen ud fra sit Kammer.

— Hvad er dog dette?

Da raabte Hans Nielsen — han kunde anlægge en Stemme, som ingen fandt det raadeligt at gøre imod:

— Kristensen! Lad det nu være nok!

Kristensen adlød øjeblikkeligt — Augusta og Sophie fo’r skræmt bort mellem Buskene. Men det forfaldne Genis Nerver var kommet i alt for stærk Ophidselse; han gik nogle Skridt hen mod Vinduet — endnu vaklende af det Sindsoprør, Tonerne havde bragt ham i — og raabte patetisk:

— Hans Nielsen! I, som selv staar i Teatrets Forgaard og dog maa have fornemmet et Pust af det Hellige over Eders Sjæl — mærk mine Ord! Denne lille Augusta er et gudbenaadet Barn. Kunsten har sat sit Stempel paa hendes Pande og vil en Gang kræve hende som sin Ejendom — Eders Ansvar vil blive stort, hvis I hindrer hende deri!

Han svang sig over Stakittet og forsvandt ind gennem Porten. Hans Nielsen stod helt betuttet; men Mor Karen sagde:

— Huf, han er dog alligevel en uhyggelig en!

— Hvad var’et, han sagde, det gale Gespenst? skreg Oldemor.

— Han vilde have, at vi skulde lade Augusta komme til Teatret, raabte Mor Karen hende ind i Øret.

— Gud fri os naadig vel! raabte den Gamle og sank ned i den bløde Stol, som Hans skyndte at skyde frem til hende.

— Teatret, den Fortabelsens Hule! Jeg mindes det vel, da Mette Rose blev bortført af Laurvig-Greven i hans Karosse, og svær at lokke var aldrig den, der gerne vilde hoppe … og min Fader fortalte mig om, hvordan Soldaterne maatte jage Tilskuerne ud, saadan peb de ad Madam Como, fordi hun var Borgmester Fædders Maitresse, han havde just Brandvagt den Aften, det var i November 61, jeg husker det vel …

— Saa saa, Oldemor, beroligede Karen — det var jo da kun Hans’ Spøg.

— Og enhver véd, fortalte den Gamle uformildet, at de stakkels Piger ved Komedien faar saa ringe Løn, at de maa give sig over til hvem, som byder, ret som Gadens Pak …

— Teatrets Damer kender jeg nu bedre, sagde Hans Nielsen skarpt — det er stræbsomme og hæderlige Folk, Oldemor skulde helst ikke sige noget ondt om dem!

Men da Mor Karen sendte ham et bønligt Blik, skyndte han sig at tilføje muntert:

— Nu skal vi ikke strides, men tænke paa, at det er Oldemors Geburs! Kender jeg Mor Karen ret, saa har hun nok lidt godt i Baghaanden og Varerne parat.

Og saa gik han ud i Haven for at kalde de tre smaa Gratier ind til Chokolade.

Andet kapitel.

Terningerne kastes.

Det blev en lun Aften efter den sommerlige Dag. Mor Karen havde faaet Oldemor til Sengs og passede nu igen Porten, for at hendes kære Mand kunde faa en Smule frisk Luft, inden han skulde hen i det lumre Teater.

— Københavnerne er da nogen sære nogen, sagde hun — at de gider pakke sig sammen og se paa Komedie i det Vejr.

— Det er Hr. Bournonville, som trækker, svarede Hans Nielsen. I Aften er det »Den Stumme igen, saa faar vi fuldt Hus. De spiller for Resten flinkt allesammen, saa nær som denne her Balling, han skulde vist have gaaet i Lære et Stykke Tid endnu.

Hans Nielsen holdt nok af at gentage, hvad han havde hørt af Dr. Ryge. Teatrets frygtede Økonomiinspektør og Regissør.

— Begribelig, Stykket gir jo ikke saa god en Beskrivelse af Masaniello, som i Ingemanns Tragedie; men Musiken er skam nysselig; og Du skulde set nogen Dekorationer —!

Mor Karen sukkede lidt, hun kunde jo aldrig komme paa Komedie, eftersom en af dem maatte passe Porten; men hvad kunde hun vel ogsaa ha’ faaet ud af det, hun havde ikke den Forstand som Hans …

Han satte sig ud paa Havebænken med sin Pibe; Smaapigerne legede igen — dansede og agerede ligesom paa Teatret; Mor Karen kunde for Resten ha’ Ret i, at de gerne kunde faa Nykker. Skønt gjorde det noget? Paa Teatret maatte de skam hænge ordentlig i, især ved Balletskolen, siden den unge Hr. Bournonville var kommen til … bak, bak … og gaa her hjemme bag Mors Skørter og bare vokse sig giftefærdige, det skulde de nu ikke, bak, bak, bak …

— Tre smaa Gratier! hørte han bag sig — det var Student Kristensen, som var kommed net igen; han blussede og svinglede lidt og lugtede af stærkt.

— Drikker han nu igen? udbrød Hans Nielsen forarget. — Han har dog fundet sig et godt Asyl her og skulde passe paa, han ikke sætter det over Styr som alt det andet.

— Hvad Magt ligger der paa mig? svarede Kristensen og slog saa patetisk ud med Haanden, at det bragte hans Ligevægt i alvorlig Fare. — En knækket Stængel, en Knop, som det ikke forundtes at blive Blomst. Men disse tre Liljeblomster?

Han slog atter ud med Haanden, men var denne Gang saa forsigtig at holde sig ved Bænkens Ryg med den anden.

— Drukken Mands Ord kan ogsaa have Visdom. Hans Nielsen. Om Kunstens Genius har aandet paa disse tre, og I lader dem komme til Teatrum, da vil deres Dans kunne blive til Gudernes Ære og Menneskenes Fryd. Men om I tvinger dem til at trippe bag Stegepanden og stoppe Hoser, da kan Dansen let blive som en Sygdom og Djævel i dem, saa de bliver slette Hustruer med letfærdige Hjerter — mærk mine Ord!

— Saamænd, brummede Hans — Studentens svulstige Sprog skræmmede ham ikke; omtrent saadan talte de hver Aften fra Scenen, naar ikke netop en af Professor Heibergs lystige Vaudeviller gik.

— Besynderlig denne yndige Augusta, vedblev Kristensen. Ofte har jeg fra mit Vindue fulgt hendes Leg — hun er ret gammelklog og stille, den fornuftigste af de tre. Naar deres gode Moder kalder, da er det hende, som først standser sin Leg og paaminder de andre om deres Pligt. Men i Dansen er hun som en Sylphe og rører næppe Græsset med sin Fod —

— Ja saamænd, Kristensen, der kan være meget derom.

— Og om I gyser tilbage for at betro Eders uskyldige Smaa til Teatrets syndige Luft — da lad mig lære dem det lidet, jeg formaar, Hans. Nu kommer den skønne Sommer, de skal dog lege i det Grønne, og danse vil de … hvad kunde det skade, om jeg spillede for dem iblandt og lærte dem nogle Pas, saa at der kom nogen Orden og Fornuft i deres Leg?

Orden og Fornuft — det var to Ord, som tiltalte Hans Nielsen overmaade, og han hensank i dybe Tanker. Paa Teaterskolen kunde der ikke være Tale om at sætte Børnene, det vilde ogsaa give alt for meget Vrøvl med Fruentimmerne, bak, bak … men om Studenten fik Lov til at lære dem en Smule? Kanske kunde En oven i Købet gøre en god Gerning derved, bak, bak, bak, bak …

— Der er jo det ved det, at Kristensen drikker —

— Imellem Stunder, Hans, svarede den anden ydmygt. — Imellem Stunder, Gud bedre! Naar Ens Liv mest har været som en Kirkegaard, fuld af brustne Haab, da kan En vel snuble over Gravkorsene iblandt —

— Men Kristensen forstaar jo nok, at det er ikke noget for Smaapigerne at se paa. Det er noget andet, hvis at Kristensen kunde styre sig i Sommer —

— Hans Nielsen, vilde De saa virkelig —?

— Jeg ser ikke, at det kunde skade at forsøge, Kristensen — men med al Orden og Fornuft, som Kristensen selv sagde. Det var en Skam, om de Smaa skulde faa Teatergriller, hvis at der alligevel ikke kan blive noget af — —

Studenten var allerede borte, hans Sang hørtes op forbi de aabne Trappevinduer — en lystig Vise, som var paa Mode i det Aar:

Tilgiv, ærværdige Hr. Eremit,

Om jeg forstyrrer din Ro!

Du venter vel næppe saa tidlig Visit

Af den lille Pedro?

Det er ham, som synger fra Morgenens Gry,

Til Solen daler ned;

Saa fattig paa Penge som nogen i By,

Men rig paa Munterhed. —

Alt Solens forgyldte Sanct Gothards Top

Ærværdige Fader, luk op! luk op!

Luk op for den lille Pedro!

— En sær Patron, saa voldsomt han tager alting — mumlede Hans. Lad os nu først se — Loven er ærlig, men Holden besværlig! Allenfals skulde jeg mene, at ingen Ting er forgrebet hermed …

Men han havde alligevel en dunkel Følelse af, at han havde rakt Teaterdjævelen en lille Finger, og at hele Haanden vilde følge efter. Det samme mente nok Mor Karen; thi da han gik indenom for at hente Kontrollørkasketten og Skærfet og fortalte hende om sit Tilsagn til den gale Student, slog hun Hænderne sammen og raabte forfærdet:

— Nej men Hans, saa er det din Mening, at de skal til Teatret alligevel!

— Hys, sagde han ærgerlig—skal Du nu vække den Gamle, saa at vi skal have Spektakler paany? Du skønner vel, jeg gør dette mest for om det kunde hjælpe Kristensen til at holde sig nøgtern —

— Jeg skønner i det mindste, hvad Enden vil blive, sagde Mor Karen og fo’r sig med Forklædesnippen over Øjnene. — De arme Nor!

Det var sjældent, Mor Karen vovede sig saa langt ud med Kritik over sin Herre og Husbond, og hendes Taarer irriterede ham ydermere.

— En skulde tænke, Hans Majestæts Teater var som et Hus i Peder Madsens Gang, svarede han værdigt. I det mindste kan Du vel intet have imod, at vore Døtre lærer at føre sig — om den anden Sag har jeg ikke resolveret mig endnu!

Dermed slog han ud med Haanden — nøjagtig som Dr. Ryge, naar han agerede i »Hakon Jarl« — og gik til sin Gerning paa Kongens Nytorv eller »Hallandsaas«, som gamle Folk benævnte det endnu.

— — Der var ganske rigtigt fuldt Hus — trods alle onde Spaadomme var »Den Stumme i Portici« blevet et Kassestykke af Rang. Scribes Tekst var fuld af Urimeligheder — mod Aubers Musik havde de Kyndige advaret ved at kalde den »en for kinesisk Smag beregnet Vagtparademusik, som havde al sin Effekt fra nogle leflende Melodier og evindelige Instrumentspektakler.« — Men det hele faldt baade i Fornemmes og Simples Smag — Udstyret var rigt, Korene prægtige, de store Folkescener fulde af Liv og Kraft. Kirchheiner som Masaniello, Johanne Louise Pætges som den stumme Fenella og Phister som Pietro udfoldede en olympisk Kunst.

Hans Nielsen tænkte ikke stort paa Stykket, som han sad dér paa sin Klapstol indenfor Parketdøren — han havde set det tyve Gange forud. Hans Hoved brød sig med de nye Tanker … eller han lod sit Blik glide over Publikum; han kendte de fleste af dem, han kunde se. Deroppe sad sjette Frederik og havde nikket sig i Søvn efter Taflet, som han plejede i den sidste Tid; den gode Landsfader kunde vel være træt, saadan som han tog sig af Stor! og Smaat fra det tidlige Gry, han var og snart gammel nu. — I Logen ved Siden af sad Landgrev Wilhelm af Hessen, Stadens Guvernør, med sine to søde Smaabørn, den tiaars Frederik Wilhelm og den lidt yngre Prinsesse Louise. Det var et lidt indviklet Slægtsskab, men Hans Nielsen var en loyal Mand, han kunde sit Kongehus paa Fingrene: Landgreven var Fætter til Dronning Marie — og saa var han gift med Charlotte, Arveprinsens Datter. Nu havde Arveprinsen ogsaa haft to Sønner. Christian, Tronfølgeren, havde været gift med den ulykkelige Charlotte af Mecklenborg, som de havde forvist til Horsens, deres Søn, Frederik, var gift med Kongens Datter Vilhelmine. Arveprinsens anden Søn hed Ferdinand, han var gift med Kongens anden Datter Caroline. Kong Frederik selv havde jo ingen Sønner; saa hvis nu Frederik og Vilhelmine ingen Børn fik, som det kunde se ud til — og Ferdinand og Caroline heller ikke — saa vilde den lille, kønne Prins Frederik Wilhelm af Hessen deroppe blive Danmarks Konge engang, det var helt pudsigt at tænke paa — — —

Nede i Parkettet sad mange af de høje Frimurere, som Hans Nielsen kendte saa vel fra Logen. Og dér sad den rige Grosserer Peter Saabye fra Kongens Nytorv 206, ham havde Hans røget et Pibehoved til for engang, han var baade amerikansk Vicekonsul og Generalkommissær. Men det mærkeligste ved ham var lige godt hans Kone — se, hvor strunk hun sad dér og lynede af Diamanter i Haaret. En kunde gerne tænke, hun var født Grevinde! Men hun havde min Sæl kuns været Solodanserinde her ved Teatret, da Saabye forelskede sig i hende og giftede hende …

Og Jomfru Pætges deroppe, som de lige nu klappede saa voldsomt af — hendes Forældre sad som Værtshusholdere i »Lille Ravnsborg« udenfor Nørreport — om Sommeren havde de Telt paa Bakken, Hans havde faaet Vand paa Maskinen dér mere end én Gang — saa kom lille Johanne Louise paa Balletskolen; og nu sagde de, at hun skulde giftes med selveste Professor Heiberg …

Hans Nielsen sank hen i svimle Drømme. Naturligvis var det i og for sig et lige saa hæderligt Erhverv at danse som pr. Eks. at koge i Agent Erichsens Køkken … men hvis det saa oven i Købet kun var for en Tid, hvis det kunde føre til gode Giftermaal for de kære Smaapiger … med velhavende og ansete Folk, som en sølle Portner og Kontrollør ikke paa nogen som helst anden Maade kunde komme i Forbindelse med …

Da Tæppet var faldet under tordnende Bifald, og Hans Nielsen holdt Dørene til Parkettet aabne, mens det fornemme Publikum strømmede ud, hørte han Fru Saaby sige til sin Mand:

— Véd Du hvad, Peter, paa saadan en Aften synes jeg næsten, det var for stort et Offer, jeg bragte Din Familie, da jeg sagde Scenen Farvel. Hr. Bournonville havde det været værd at danse en pas de deux med!

— Jeg tænkte paa det samme, Augusta, svarede Generalkrigskommissæren — og Du kunde Pinedød have gjort det bedre end den smaa Kretzmer, skønt hun saamænd er meget net — —

I det Øjeblik fattede Hans Nielsen sin Beslutning.

Mor Karen ventede ham derhjemme med hans Livret: stegt Flæsk med Æbler, og havde sat Klukflasken frem, men hun var ikke rigtig dristig ved det. Det var deres første alvorlige Uenighed, hun havde aldrig før haft behov at gaa Krogveje — og Gud véd, om dette her er den rigtige Maade til at komme om ved ham, tænkte hun tvivlende; men forhaabentlig vilde han skrive det paa Regning af Oldemors Geburs …

Men da han kom, saa hun straks, at han havde »resolveret sig«, og som lydig Hustru havde hun jo da intet andet at gøre end sætte sig hen med sin Strømpe og høre paa …

— Det maa jeg lide — lad os fejre den kære Gamle, mens vi har hende hos os! sagde han oprømt — men tænkte samtidig, at hvis Vorherre vilde løse op for hende i Sommer, vilde det hele gaa betydelig glattere. — Og jeg tror, vi tager et Spidlys til for en Gangs Skyld, Mor! Dette her falder lige godt lidt skummel ovenpaa Teatret; Stykket ender sogar med, at et ildsprudende Bjerg, de kalder Vesuv, futter af i et helt Fyrværkeri …

— Nu har vi det da helt højtideligt, sagde Mor Karen, da de to tynde Lys brændte i Kobberstagerne foran ham. — Jeg kan ogsaa nok mærke, Du har noget paa Hjerte, Far; men tal ikke for højt — Oldemor sover som en Kat.

— Lad hende kuns høre, sagde han mandigt, men dæmpede alligevel Stemmen. — Jeg har jo spekuleret over hendes Ord i Middags, og hun kan jo gerne have Ret i sin Vis … men Teatret er nu anderledes nu, Mor. Den Gang ejede Magistraten det og sad i Gæld til op over Ørerne. Jeg talte med Andersen om det, da jeg gik — Schweizeren, véd Du — hans Far var ogsaa Portner derovre. Den Gang var Skuespillerinderne saa fattige, at Tilskuerne kastede Penge til dem i Stedet for Blomster — Jomfru Bøttger fik en Gang i 60’erne en Pung med 25 Dukater kastet op over Rampen. Men nu betaler Hans Majestæt, hvad det koster. Jeg vil sige Dig, at en dygtig Danserinde faar 400 Rdlr. om Aaret at begynde med foruden Gratifikationer, og har jo saa kuns sig selv at sørge for —

— Det er ikke muligt, Hans!

— Madame Kretzmer har haft det i flere Aar.

— Den arme Kone, ja hun kom nu da godt i Skidtet alligevel — —

Andrea Marie Møller, Datter af en Værtshusholder i Slagelse, var som purung Danseelev blevet forført — nogle sagde af en meget højtstaaende Person, andre: af den rige Havnekaptajn Eskildsen. For at undgaa Skandale havde hun over Hals og Hoved maatttet gifte sig med Oboisten Kretzmer, der var lige saa brutal som dygtig — han havde mishandlet hende, saa hun maatte flygte hjem til Forældrene — nu var de separeret.

Hans Nielsen forstod, at det ikke netop var noget heldigt Eksempel, han havde valgt; han rømmede sig forlegent.

— Og har Du ikke selv fortalt, vedblev Karen, hvordan Jensine Weiner er Prins Frederiks Elskerinde, og hvordan han forgangen Aften gik op og gav den ækle Madam Haack en Medaljon, han havde faaet af sin egen, yndige Vilhelmine …

— Ja se nu, Mor, naar de Allerhøjeste befaler, er det nu ikke nemt for en stakkels Pige at staa imod. Teatret er jo deres, og det er vi jo da paa en Maade alle sammen — —

Mor Karen rankede sig, hendes Øjne mørknede af Vrede. — Han mærkede, at han igen var kommet paa galt Spor og skyndte sig at køre frem med et tungere Skyts — hentet fra sin egen sunde, jævne Filosofi:

— Brug nu din Forstand, Mor — der er braadne Kaar i alle Stænder, og en køn Pige gaar i Fare, hvor hun gaar. Hun kan blive fristet af en Krambodssvend, hun kan vel ogsaa komme ud for en Rigmands Søn, mens hun koger Mad i hans Køkken.

— Ja, det var et sandt Ord, svarede Mor Karen og rødmede ved Tanken om de Tilbud, som mere end én Gang var bleven gjort hende selv.

— Dér ser Du! Teatret er ikke værre end andre Steder; vi har holdt Børnene til Tugt og Formaning, de har intet set uden godt og ærbart i deres Hjem — den Grund faar vi stole paa. Jeg tænker heller, det kunde gaa vore Smaapiger, som Jomfru Laurwald, der blev gift med den rige Saabye, eller den smaa Pætges, der skal være Professor Heibergs Kone.

Nu hensank Mor Karen i Drømme, som han selv havde gjort det før, men hun rev sig hurtigt ud deraf.

— En skal haabe det bedste, men være forberedt paa det værste, Hans. Men Du forstaar det jo bedre, saa naar Du vil — —

Hun rejste sig og gik ind i Sovekammeret — lille Caroline laa endnu i sin Vugge, som Gængerne var taget af. Sophie og Augusta laa i en større Seng — de smilte lykkeligt i deres uskyldige Drømme med Armen om hinandens Hals. Mor Karen saa længe paa dem og sukkede. — Men Hans har jo Ret, tænkte hun — Faren lurer alle Vegne, En har ikke saadan noget at stole paa —

Saa knælede hun ned ved Sengen, og fra hendes enfoldige Moderhjerte steg en brændende Bøn mod Himlen for de to smaa Engle, som saa tidligt skulde ud og prøve Vingerne i den fordærvede Verden.

— — —

Student Kristensen holdt sig bravt ædru den Sommer; hver Solskinseftermiddag gik Dansen lystigt oppe i Havens fjerneste Krog, hvor Oldemor intet kunde høre. Lille Caroline brød sig ikke stort om at danse efter Takt og Kommando; men Sophie gjorde alt korrekt efter, førte sig stateligt og yndefuldt, saa at hun for den Sags Skyld kunde have optraadt naar som helst. Augusta havde vanskeligere ved at føje sig ind under de regelbundne Rytmer; hun vilde helst bryde ud og hvirvle sig rundt efter sine egne fantastiske Indfald; men det var hende, Kristensen ofrede sin meste Omhu paa; ofte lod han Violinen synke og fulgte hende med et sværmerisk Blik — eller han lod sig rive med af hende, saa at hendes impulsive Bevægelser lokkede ukendte Toner frem af hans Strenge. Og naar hun saaledes flagrede rundt som en Sommerfugl, der netop har brudt sit Hylster, anede han i en lykkelig Drøm de Storhedens Dage, som skulde komme, da hun som Sylfiden skulde danse sig ind i saa mange Hjerter og sprede Lys og Glæde til alle omkring sig uden Tanke for, hvor haardt hun selv maatte bøde derfor.

— — — I August lukkede gamle Oldemor Lorenzen sine trætte Øjne, og dermed var den eneste Hindring borte. Straks efter blev Sophie og Augusta antaget som Elever af Hr. Bournonville — allerede den 29de Oktober optraadte de første Gang i en ny fransk Ballet »Paul og Virginie«. — Et Par Aar efter fulgte lille Caroline i deres Spor.

De tre Gratier var samlede paa den Scene, der skulde berede dem saa forskellig Lykke.

Tredje kapitel.

Den sorte Domino.

Det er som Regel smaa Ting, der sker i Menneskenes Liv, Sorger og Glæder fordeler sig nogenlunde ensartet ud over Aarene, vi fristes til at ligne vort Levned ved en jævnt henglidende Strøm, en rolig Sejlads fra Havn til Havn. Men de store og afgørende Begivenheder udebliver ikke, de samler sig kun op. En Ulykke kommer sjældent alene, siger man — Lykken kommer ogsaa som en Eksplosion. En skønne Dag er vi midt ude i Storm og Søgang, da maa vi udfolde alle vore Kræfter, hvis vi vil gøre os til Herre over vor Skæbne og ikke blot være en Kastebold for dens Luner.

Ligesaa i Historien. Alt gaar glat som paa et lystigt Karneval — skønne og hæslige, muntre og naragtige Masker danser deres sorgløse Kankan, vi kender jo alle hverandre og ved, at bag Maskerne er vi omtrent ens, lige barnagtige og godlidende allesammen —

Men pludselig staar den sorte Domino midt iblandt os; ingen ved, hvorfra han kommer, eller hvad han vil; men der gaar et Gys af Uhygge igennem os; vi aner, at han varsler ondt, at Freden er forbi, at om en føje Stund kommer Hvirvelstormen over os for at prøve, hvad vi duer til —

Som et saadant Stormens og Prøvelsens Aar oprandt 1839; baade ved Hoffet og Teatret gik Dansen lystigt; men det uhyggelige Gespenst var ikke længe om at stikke sit advarende Hoved frem …

Scribe og Auber havde skrevet et Syngestykke, som netop hed »Den sorte Domino«, og Direktionen besluttede at bringe det frem den 29. Januar, Dagen efter Kongens Fødselsdag. Men Teaterchefen, Ekscellencen Holstein, fik Betænkeligheder, Fru Dannemand havde nylig vakt stor Opsigt ved at vise sig paa en Maskerade som »Nattens Dronning«; vilde Majestæten da ikke opfatte Titelen som en ubehagelig Hentydning til hans Elskerinde? Og Publikum var ikke mere saa roligt og loyalt som før. Lejligheden kunde maaske blive udnyttet til skandaløse Demonstrationer.

Stykket blev da opført under Navn af »Eventyret paa Maskeraden« og gjorde stormende Lykke; Stormvarslet var givet, og det skulde slaa godt nok til …

Ved Balletten havde Stemningen allerede i nogen Tid været lummer, de letbevægelige Kunstnere gik opskræmte og ophidsede omkring og ønskede næsten, at Uvejret maatte bryde løs og faa raset ud. Bournonville rasede som en Tyrk ved Prøverne, skældte og smældte, jog Personalet hjem med velberegnede Haansord, der efterlod en sviende Smerte i hver enkelts Sind — for saa straks efter at tromme dem sammen til ny Tortur enten paa Hofteatrets ubenyttede Scene eller i Prøvesalen paa Kongens Nytorv.

August Bournonville mindes maaske endnu af enkelte Gamle som den milde og elskelige Mester, han var i de sidste Aar, da hans Blod havde gæret af. Men i sin Ungdom var han som Storm og Lynild, lunefuld og herskesyg, forfængelig og selvbevidst indtil det naragtige, ubehersket indtil Sindssyge baade i sin Magtbrynde og i sit Elskovsbegær. Han var jo et Geni baade som Danser og Balletkomponist — han havde saa at sige tiltvunget sig den ledende Stilling, der gav ham en Indtægt, som i vore Penge vilde svare til 12,000 Kr. om Aaret — han ansaa sig med nogen Ret for uundværlig og laa i evig Strid baade med Direktionen og med Økonomiinspektør Ryge, som var skinsyg paa den Lykke, »Badutspringet« gjorde, og som var ikke mindre hidsig og herskesyg end han selv.

Men værst var det, at han ved sin Smaalighed og Stridbarhed blev en Svøbe for sit eget Personale, saa at han Gang paa Gang sprængte selve den Ballet, hvis Storhed og Fuldkommenhed netop var hans Livs Drøm. Han vilde ikke alene lære sine Elever at danse, han vilde ogsaa herske over deres Privatliv, forme deres Personligheder, bestemme deres Udviklings Fart. De maatte intet lære uden om ham, de skulde helt være hans Værk, saa at han alene kunde høste den fulde Ære derfor.

Først og fremmest maatte han have en Primadonna til sin Dansedigtning. Først havde han troet at finde hende i Johanne Louise Pætges, men hun gled jo hurtigt over i Skuespillet, og da hun giftede sig med Professor Heiberg, var hun udenfor hans Rækkevidde. Derefter kastede han sin Kærlighed og Begejstring paa Madam Kretzmer; men han fandt hendes Skilsmisse fra Manden skandaløs — og da hun ikke engang vilde blive boende hos sine Forældre, men genoptog sit letsindige Privatliv, ragede han sig i Klammeri med hende. Det er bekendt, hvordan han fik hende skilt fra hendes lille Barn og hensat i Blaataarn, indtil Dronning Maries Forbøn udfriede hende derfra — dermed var hun knækket, og hun blev snart afskediget uden Pension. Hvor megen Skyld hun end selv kan have haft deri — Scenen havde dog mistet en yndig Danserinde, som lovede en kunstnerisk Fremtid.

Og saaledes gik det ham Gang paa Gang. Saa snart han havde fundet sig en ny »Sylphide«, og hun havde vundet sin første afgørende Sejr, ragede han sig paa en eller anden Maade uklar med hende og helmede ikke, før det var kommen til et Brud.

For Tiden var det Lucile Grahn. Aldrig før eller siden har vel en mere straalende Stjerne hævet sig paa vor Ballets Himmel — Bournonville havde sat hele sin mesterlige Lærerkunst ind paa at uddanne hendes naturlige Geni, de Roller, han skabte til hende, passede hende saa ganske, disse to udfyldte hinanden og syntes at maatte være uundværlige for hinanden. Og alligevel stod de pludselig som Dødsfjender. Det var vel hans gamle Svaghed, at naar en Danserinde havde naaet fuld kunstnerisk Modenhed under hans Hænder, kunde han ikke i rette Tid tage Hænderne bort, han vilde blive ved med at regere og hovmesterere — Lucile Grahn var selv en overlegen Aand, et ikke mindre heftigt Temperament, hun taalte ikke sligt.

Eller stak her alligevel noget andet og mere under?

Sladderen gik. Enhver vidste Besked med det Korps af fornemme Libertinere, som med Grev v. d. Schulenborg i Spidsen viste Ballettens Damer deres ridderlige Hyldest baade for aabent Tæppe og bag Kulisserne. Alle vidste ogsaa, at disse Hankatte nærede mindre reelle Hensigter, at deres Blomstergaver og Haandkys kun skulde være Optakten til en øm Vals eller en stormende Kankan. Ingen tog heller særlig Forargelse naar af og til en middelmaadig Kunstnerinde forsvandt fra Teatret for at dukke op i en luksuriøs Privatlejlighed og udfolde sin Toilettepragt i en adelig Ekvipage.

Men Stjernerne skulde funkle fra en ren Himmel, Københavnerne vilde ikke forgude og applaudere en Hetære.

Og var det nu sandt, at Jomfru Grahn var blevet set tæt tilsløret og ved Nattetid snige sig op i Schulenborgs Hotel? Paa Scenen virkede hun som selve Jomfruelighedens Dronning, ingen kunde ret tiltro hende noget lavt — men hvor kom da disse Rygter fra?

I sidste Sommerferie havde hun gjort stormende Lykke paa den store Opera i Paris — og paa Hjemrejsen i Hamborg lige efter selve Maria Taglioni. Men næppe havde Aviserne bragt Meddelelser derom, før det hed sig, at det var bestilt og betalt Reklame. Havde hun en Fjende, som vilde hende til Livs?

Kunde det være sandt, at Hr. Bournonville elskede hende til Vanvid, og at hans Kærlighed slog over i Had, fordi hun afviste ham med fornærmelig Kulde?

Aa, København var vel ret en Sladderens Hvepserede — dengang. Og i Teatrets Gange og Garderober, hvor Ballettens Smaapiger svirrede rundt som gratiøse Sommerfugle, trivedes Snyltehvepsene allerbedst, anbragte underfundigt dens Brod i de modtagelige Sind, hver Dag udklækkedes nye Bagvaskelser, Stemningen var saa ophidset, at selv det mest skandaløse blev troet …

Bournonville rasede som en Tyrk paa Prøverne, det ulykkelige Personale sled sig op uden at kunne gøre ham tilpas — flere Gange om Dagen rendte han til Ekscellencen Holstein med sine Klager, det saa ud til at skulle blive Historien med Madam Kretzmer om igen —

— — Sophie Nielsen, den ældste af de tre Gratier, var allerede udnævnt til Figurantinde med en god Gage, hun havde ogsaa sin egen Garderobe paa Teatret — derinde hos hende holdt Søstrene gerne til, ligesom de delte Oldemor Lorenzens gamle Kammer med hende hjemme i Kronprinsensgade.

Lørdag Aften den 23. Februar sad Augusta alene i Garderoben. Caroline havde ingen Rolle haft i Stykket — og Sophie havde skyndt sig med Omklædningen for at undgaa de andres Følgeskab. Hendes unge Hjerte gemte allerede paa en lille romantisk Hjemmelighed — et uskyldigt Sværmeri, som Augusta vidste god Besked med. Hver Aften ventede en ung Student paa hende ude paa Torvet; i Begyndelsen havde han indskrænket sig til at overrække hende en beskeden Blomsterkost; nu vandrede de gerne et Par Gange rundt om Hesten i munter Passiar, før den unge Pige skyndte sig hjem til Moderen med bankende Hjerte. Han hed Fredrik Lange, var Mediciner og af velstaaende Slægt. »Og Du kan stole paa, han mener det alvorligt«, havde Sophie netop forleden sagt til Søsteren — »til Efteraaret faar han første Del af sin Eksamen — før siger Du ikke et Muk!«

Syngestykket »Robert af Normandiet« var blevet opført for tyvende Gang; egentlig hed det jo »Robert le diable«, men Hofmanden Holstein havde naturligvis fundet Titlen for dristig — ja selv Scribes Tekst var blevet lavet om, saa at den frække Djævel var blevet forvandlet til en nogenlunde agtværdig Person. Et temmelig naragtigt Produkt var kommet ud deraf, og fra først af havde heftige Meningskampe raset i Publikum; men snart havde Meyerbeers aandfulde Musik sejret — atter i Aften havde Teatret genlydt af tordnende Applaus.

Men frygtelig uhyggeligt havde det hele alligevel været, Luften havde dirret af Nervøsitet — alle bag Kulisserne forstod, at det maatte være kommen til et afgørende Optrin mellem Bournonville og Jomfru Grahn, Lucile havde danset »El Jaleo« og bagefter taget Afsked med Kammeraterne — det hed sig, at hun havde taget Orlov for at give Gæstespil i Hamborg, men selv lagde hun ikke Skjul paa, at hun ikke agtede at sætte sine Ben oftere paa Kongens Nytorv, saa længe Hr. Bournonville var Ballettens Chef.

Han havde været som et Uvejr og kastet om sig med de mest saarende Reprimander efter Dansen — ogsaa til Augusta, endskønt hun dog vidste med sig selv, at hun sjældent havde danset bedre end i Dag.

Hun var derfor gaaet i Staa midt i sin Omklædning og sad helt oprevet og forknyt foran Spejlet — Forestillingen var til Ende, hun kunde vente Faderen hvert Øjeblik — og hun fo’r nervøst sammen, da der pludselig bankedes paa Døren; men i det samme blev den revet op, og hun kastede sig med et Glædesraab om den Indtrædendes Hals.

Det var Augusta Laurvald, Grosserer Saabyes statelige Frue. Generalkrigskommissæren havde vist Teatret stor Interesse og fra sine mange Rejser sendt det nye Stykker, Partiturer og Kostumer, til Gengæld havde han faaet fri Adgang til det saakaldte Hofparket. Hans Frue færdedes lige saa ugenert bag Kulisserne, som den Gang hun var Solodanserinde, og fulgte nøje med de vordende Danserinders Udvikling. I Augusta Nielsen havde hun fundet et Billede af sin egen Ungdom og var hurtigt blevet hende en moderlig Veninde …

Fru Saabye var endnu straalende smuk, men hun var under sit Ægteskab kommen til at føre sig med en næsten dronningagtig Værdighed — dertil klædte hun sig meget kostbart og omhyggeligt, derfor var hun ingen Ynder af heftige Sindsbevægelser eller stormende Omfavnelser. Men i Dag trykkede hun uden Betænkelighed sin lille Veninde til sit Bryst, aftørrede hendes Taarer med sit kniplingsbesatte Lommetørklæde og drog hende med sig hen paa Løjbænken.

— Mon dieu, sagde hun; jeg er ganske eehaufferet — Gudskelov, at det hele omsider er forbi.

— Jomfru Grahn rejser, hulkede Augusta — hun sagde, at hun kommer aldrig mere igen.

— Nej, jeg har lige talt med hende, sagde Fru Saabye og maatte endnu le ved Tanken. »Hils kun Monsieur Snydeskaft,« sagde hun, »og sig, at hvor den Nero regerer, skal jeg ikke mere være Romerinde.« Ja, dér kom Don Juan endelig til Kort, uden at Kommandantens Statue behøvede at vise sig — men han har sandelig ogsaa drevet det for vidt!

— Men jeg forstaar ikke, at hun tør sige det saa aabenlyst — Direktionen kunde jo sætte hende i Arrest.

— Snak, lille, Kongelig Majestæt har jo selv dekreteret, at I ikke længere kan sættes i Blaataarn. For Resten kan Du være vis paa, at Direktionen ønsker ikke flere Spektakler med Bournonville, den ser allerhelst, at hun forsvinder i Stilhed.

— Stakkels Lucile!

— Bah, hun kommer til at lægge Europa for sine Fødder og faa en fyrstelig Gage.

— Men, kære Fru Saabye, hvad er der da egentlig sket? Jeg forstaar ikke det mindste …

Fru Saabye saa et Øjeblik grundende paa hende, hun var stolt af sin Elev! Augusta havde taget villigt ved Lære; trods sine sytten Aar var hun i Grunden allerede fuldkommen Dame; naturligvis kunde Barnet stikke frem, som nu før — men i Regelen var hun korrekt og behersket — selv, naar hun gav sig hen i Dansen, var der kommet en stilfuld Ynde over hendes Bevægelser, en bunden Varme, som virkede dobbelt æggende og daarende, netop fordi den ikke gav sig frit Løb.

Fru Saabye sukkede: sandelig, det var, som saa hun sin egen Ungdom genopstaa af Asken! — Hun besluttede sig til at tale rent ud.

— Egentlig er det jo ikke et passende Emne at drøfte med en ung Pige — men enfin, lille, Du er jo fornuftig; og maaske er det ingen Skade til, at Du bliver varet ad. For Du er vel klar over, at nu vil Hr. Bournonville kaste al sin kunstneriske Begejstring paa Dig?

Augusta blev helt bleg af Forskrækkelse.

— Nu gør De Nar ad mig, Frue —

Men Fru Saabye nikkede selvbevidst:

— Du maa tro, jeg forstaar mig paa det — Du overgaar dem alle, Du er den eneste, der kan være Tale om at gøre til Primadonna nu. Jeg skulde heller ikke tro, der var nogen Ulykke deri — høj Gage, Hæder og Blomster, maaske en Gang en rig og anset Mand for dine Fødder lige som jeg — en skrækkelig Skæbne, ikke sandt, Lille?

— Eller som den stakkels Lucile —

— Ja, det var nu saa sin egen Sag. Husker Du »Sylphiden«, hvor Bournonville. ligger og sover som Skotte, og hun skal komme svævende og vække ham med et Kys? Lucile vilde ikke, Du — hun kyssede i Luften og vilde ikke berøre hans Pande med sine Læber — husker Du ikke, hvor han var rasende, den Gang de Prøver stod paa? Han er vanvittig forelsket i hende, forstaar Du — han drømte om at rejse bort sammen med hende, eje hende baade med Hud og Haar. Og nu i Dag —

Fru Saabye lo:

— Ja, han er jo rent gal. Han havde arrangeret en Prøve paa Hofteatret, bagefter holdt han hende tilbage — prøvede ligefrem med Magt — hun frelste sig kun ved at springe over Stoleraderne, naaede kun lige at slippe ud og faa Døren slaaet i Laas mellem sig og ham — jeg har det fra hende selv!

Augusta stirrede forfærdet paa hende, hun var kommen til at ryste over hele Kroppen.

— Naa, meget undskylder ham — jeg ved ikke, om Lucile er forelsket i en anden, eller om det virkelig er hans store Næse, der indgyder hende en saa uovervindelig Afsky. Jeg tror ikke, jeg kunde have modstaaet en saa stormende Amour.

Augusta tænkte paa Forældrenes rolige Lykke derhjemme — paa Sophies og Student Langes bly Forelskelse — hun sagde troskyldigt:

— Jeg troede, at naar en Mand … at naar to virkelig elskede hinanden, saa blev det altsammen saa ridderligt og smukt —

Fru Saabye lo og klappede hende paa Kinden.

— I Romanerne, Du søde Lille. Livet vil nok lære Dig noget andet — selv i det borgerligste Ægteskab kan der saamænd hænde de besynderligste Ting. Ogsaa det — tilføjede hun med et lille Suk og et halvt Smil — at den kvindelige Part kan komme til at synes, at Ægtemanden bliver alt for lidt stormende i sin Amour.

Augusta rettede sig, hun var meget bleg og hendes Læber var ganske smalle.

— Jeg vilde aldrig — begyndte hun.

— Jo saamænd vil Du hvad som helst, hvis den Rette kommer, lo Fru Saabye. Men skynd Dig nu at blive færdig — de knirkende Trin derude ligner paafaldende din værdige Faders.

Næsten i det samme traadte Hans Nielsen utaalmodigt ind — men da han fik Øje paa »Generalinden«, som hun kaldtes for Kortheds Skyld, trak han sig tilbage med et ærbødigt Buk.

Fru Saabye var hurtigt traadt frem mod Døren for at skjule Augustas Sindsbevægelse og spare hende for en kedsommelig Forklaring.

— Et Øjeblik, Hans Nielsen, sagde hun venligt. — Jeg kører vor lille Pige hjem, og De følger naturligvis med —

Hun vendte sig mod Augusta og klappede hende paa Kinden.

— Tag det nu ikke for tragisk, Lille, — vi skal tale mere derom en anden Dag. — Hvad der end hænder, kan Du være vis paa, at min Mand og jeg skal nok hjælpe Dig med at holde ham Stangen —

Lidt efter steg hun til Vogns med sin lille Protegé. Gemalen havde holdt sig hjemme for et lettere Anstød af Kolik. Saabyes var selvfølgelig alt for fornemme til at kunne forlade Teatret uden Ekvipage, skønt de boede skraas over Torvet i Nr. 206 — for Resten var Føret her ogsaa i Reglen skrækkeligt.

De utaalmodigt stampende Heste bragte hurtigt de to Damer til Frimurerlogen — Hans Nielsen var traadt op bag paa ved Siden af Lakajen.

Datteren indeni og han selv paa Tjenerbrædtet — saaledes faldt det den brave Mand helt naturligt; al hans og Mor Karens Ærgerrighed havde samlet sig om de kære Børn.

— — —

Hjemme i Kronprinsensgade øgedes Velstanden, selv om det ikke gav sig større Udslag i Portnerfolkenes ydre Liv. De færdedes fremdeles efter deres jævne Stand mellem de gammeldags Bondemøbler — ja en Hestehaars Sofa dukkede dog op en Dag, et Mahogni Pillepejl og lidt andet pynteligt Pilleri i den fine Stue — og der var Raad til lidt ekstra Gaffelmad og et Glas Punch eller Biskop, naar der kom anselige Gæster. Men Mor Karen havde fremdeles altid et eller andet Arbejde i Gang, og Hans Nielsen var snart ivrigere end før efter at skaffe sig smaa Bierhverv — det var nu saa deres Natur, det gjaldt jo ogsaa om ikke at staa med tomme Hænder, naar Døtrene skulde have Udstyr. Forventningen om, at de tre Gratier maatte gøre ærefulde Giftermaal blev mere og mere Indholdet i Forældrenes Liv. Mor Karen nynnede drømmende med blanke Øjne, mens de flittige Fingre gik — Hans Nielsen havde lagt sig ud og faaet noget mere selvfølende i sit Væsen ved Bevidstheden om de blanke Dalere, der hobede sig op paa Bunden af den gamle Dragkiste, og hans medfødte sunde Filosofi udviklede sig efterhaanden til et lunt, folkeligt Humør. Lykken groede i de smaa Stuer.

Student Kristensen var blevet en hyppig Gæst hernede. Han syntes at have rettet sig for ramme Alvor — havde i disse Aar ikke smagt en Draabe stærkt, var begyndt at studere i sin Fritid og skrive i Bladene. Portnerfolkene var stolte af ham og holdt ham med Rette for et Slags Plejebarn; om Sommeren gned han endnu stundom sin Violin i Baghaven, Gratierne dansede dertil, det morede dem at være Børn igen og kunne give Ballettens Skole og Kunstleri en god Dag for en Stund. Om Vinteren holdt han Garn for dem eller læste højt for dem, mens de syede — thi ogsaa de unge Piger maatte arbejde flittigt i den Fritid, Teatertjenesten levnede dem.

Og hver Aften, naar Hans Nielsen kom hjem med Døtrene, stod Kristensen oppe paa Trappen og lyttede, til Døren havde lukket sig efter dem — hvis da Augusta havde været med; thi nægtes kan det ikke, at de tre Gratier for ham var blevet til en; Augustas Skønhed og Ynde optog mere og mere hans Sind — først med et uskyldigt Sværmeri, men efterhaanden med lidenskabelige Drømme, saa han snart lod sig henrive af et afsindigt Haab, snart saa Virkeligheden i Øjnene og hulkede af Fortvivlelse over, at han aldrig skulde naa ind i det forjættede Land.

Karen Lorenzens Moderøje maatte nødvendigvis opdage, hvordan det var fat — hun sagde en Aften silde til sin Mand:

— Hans — jeg er ræd for, at Kristensen er gaaet hen og faaet et godt Øje til vores Augusta.

Han tog Piben af Munden og stirrede forfærdet paa hende:

Det forbyde Gud!

Han fik mere og mere den Vane at tale Teatersprog — Replikkerne blev jo Aften efter Aften hamret ind i Hovedet paa ham — men kun, naar han var hjemme, og altid paa en elskværdig-ironisk Maade, saa at det kun virkede pudsigt.

Mor Karen tav lidt; men Moderhjertet gaar jo sine egne, underlige Veje — saa sagde hun:

— Jeg kan ikke vide, om der kommer noget godt ud af al den Ærgerrighed, Hans — — Kristensen har dog rettet sig og kan jo blive en meget brav Fyr endnu; saa hvis det skulde være, at Augusta kom til at holde af ham —

— Det Spørgsmaal, svarede Hans Nielsen og fordybede sig igen i Claudius Rosenhoffs »Den Frisindede«, som han ikke kunde lade være at læse, skønt Bladet bragte nogle infame Angreb paa Teaterledelsen — — det Spørgsmaal, min Kære, kan overhovedet ikke diskuteres.

— Ja, da er det sandfærdigt ogsaa Synd og Skam, at han faar Lov til at komme her, som han gør, sagde Mor Karen djærvt — for hvordan det er fat med ham, kan da ethvert Barn se.

Hans lod Avisen synke og saa forbavset paa hende.

— Jeg forstaar ikke, Mor, at Du, som ellers er saa skarpsindig … Kristensen er alt for forstandig en Mand til at hæve sine Øjne saa — hm — højt. Omgangen med os har sikkert haft en — hm — forædlende Indflydelse paa den unge Mand; saa hvorledes Du kan tale om Synd og Skam —

Mor Karen bøjede ydmygt sit Hoved og tav — Hans blev hende mere og mere overmægtig med alle disse højtravende Ord, hvis Mening hun kun dunkelt forstod.

For Resten havde hendes Ord virkelig gjort ham en Smule ængstelig — saa han sagde lidt efter venligt:

— Men naar det kan tjene Dig til Beroligelse, min Kære, skal jeg tale med ham — alt i Morgen!

Dermed var Freden og Harmonien genoprettet i det lille Hjem.

— — —

Den næste Morgen, da Student Kristensen gik ud for at besørge Smaaindkøb til sin »Tørkost«, stod Hans Nielsen selv i Porten og sagde venligt:

— Det gaar jo helt flinkt for Dem, Kristensen! Nu skulde De snart tænke paa at faa en Stilling, saa at De kunde forsørge en Kone — det er ikke godt for et Menneske at være ene, véd De nok!

Kristensen saa forvirret paa ham — skulde hans hemmelige, afsindige Haab virkelig gaa i Opfyldelse.

Men Hans Nielsen fortsatte roligt:

— Se, jeg og Mor lægger stadig lidt til Bedste for vore Smaapiger; de har jo efter Haanden faaet en saa smuk Stilling ved Teatret, at de — lad mig sige: ri-me-lig-vis vil komme i Ægeskab med anselige og velhavende Mænd, og saa vilde vi Gamle jo ikke gerne staa helt til Skamme. Med Dem er det noget andet, gode Kristensen; hvis De kunde finde en jævn og huslig Kvinde — maaske helst en Enke med lidt paa Kistebunden, hvad? Ha-ha … saa vilde jeg i Deres Sted ikke tøve …

— Nej, De siger skam noget! lo Studenten forceret — og gik.

Hans Nielsen var helt fornøjet med sig selv — saa diplomatisk og hensynsfuldt han havde faaet det sagt.

I de følgende Dage viste Studenten sig ikke. Oppe fra hans Tagkammer lød Tonerne fra hans Violin og Stumper af Viser — hjerteskærende sørgelig og fandenivoldske lystige imellem hinanden. Mon han virkelig skulde være begyndt at drikke igen?

I hvert Fald rettede han sig snart og kom hos Nielsens som før. Han havde jo aldrig haft noget Haab, kun usunde Drømme, der var ingen større Forandring sket. Og naar han blot ikke drak, fik han maaske fremdeles Lov til at se hende, til at røre ved hendes Haand af og til, naar han holdt Garn for hende — bjerge den Smule Lykke, som var ham beskaaret — — —

— — Paa Teatret kunde Sindene ikke falde til Ro. — Hr. Bournonville rasede, da han opdagede, at han var taget ved Næsen, at Jomfru Grahn havde gjort sig usynlig med allerhøjeste Protektion og var uden for hans Rækkevidde for stedse. Han klagede til Direktionen, han truede med at gaa, han jog med Danseeleverne, saa de hverken vidste ud eller ind. Lige fra Excellencen Holstein til den gul- og rødklædte Schweitzer ved Porten begyndte alle at blive nervøse.

Og Ophidselsen bredte sig til Publikum; det var dog for galt, at denne Bournonville Gang paa Gang skulde berøve det en Danserinde, netop som hun var blevet dets erklærede Yndling …

Den syvende Marts opførtes »Eventyret paa Maskeraden« — »Den sorte Domino« — for ottende Gang. En Del Gardeofficerer, der havde paraderet ved Højesterets Aabning, kom midt under første Akt ind i Hofparkettet, hvor de havde Fripladser; de søgte at forstyrre Forestillingen med deres højrøstede Passiar, og da Bournonville, som altid havde henrevet Publikum til stormende Bifald med sin mesterlige Dans, viste sig, faldt de fornemme Herre ind med en skærende Hyssen. Bournonville tabte i sit Raseri aldeles Hovedet, styrtede ud af Scenen og var ikke at formaa til at komme ind igen.

Det var en Skandale, saa det kunde forslaa. — Publikum var vel egentlig opbragt paa Bournonville og paa de barnagtige Officerer — — Frederik den Sjette straffede ingen af Parterne, men gjorde Ende paa Vrøvlet med de salomoniske Ord: at den ene dumme Streg kunde gaa op mod den anden …

Hans Nielsen havde været Vidne til Optøjerne fra sin Klapstol ved Parketdøren, han havde aldrig tænkt sig, at noget lignende kunde passere i hans kære Teater, og han var dybt rystet. Men han beherskede sig overfor Døtrene, gjorde Løjer med deres Opskræmthed — og hjemme i Kronprinsensgade blev det hele Postyr ikke berørt med et Ord. Disse to Mønsterforældre tabte ikke et Øjeblik deres store Maal af Syne. De vilde op, op — Døtrene skulde udvikle sig roligt og harmonisk, saa de kunde naa længere frem end de Gamle. Jo mere Røre, der var ude i Myretuen, des mere magtpaaliggende var det, at Børnene mødte Fred og Stilhed, naar de kom hjem i Portnerboligen.

Under denne kærlige Omsorg groede de tre Gratier sig stedse kønnere og friskere, rankede sig ret som tre Foraarsblomster i Solen. Sophie var allerede en blussende Jomfru, hun straalede af Skæret fra sin hemmelige Lykke — og snart havde hun ingen Hemmelighed mere. Nielsens nød efterhaanden saa stor Anseelse i Logen, at de kunde tage sig nogle fulde fælles Fridage iblandt, og de havde faaet for Skik at gøre en Kilderejse med Kapervogn den 13. Juni, som var Sophies Fødselsdag. I Aar fyldte hun de 20 — og bedst som Familien sad om Frokostbordet ved Kirsten Pil, bragte en Flok unge Studenter hende en begejstret Hyldest med Serenade og Blomster — da hun jo var Figurantinde ved Teatret, kunde ingen tage Anstød deraf. Hans Nielsen følte sig endogsaa meget smigret og lod en Flaske Vin springe. Mærkelig nok var Flokkens Fører hin unge Frederik Lange, som plejede at vente Jomfru Sophie ved Hesten, naar hun kom fra Teatret — nu var Isen brudt og Bekendtskabet gjort. Den næste Dag aflagde Lange højtidelig Visit i Portnerboligen. Hans Nielsen vilde naturligvis ikke vide af nogen egentlig Forlovelse, før Eksamen var overstaaet; men den unge Mediciner var fra nu af en kærkommen Gæst, og Hans sagde med Stolthed til sin Kone:

— Ser Du, Mor, det gaar som det skal — jeg har forhørt mig; Langes er baade ansete og holdne Folk.

De tre Søstre blev ogsaa indbudt til Familien Lange, og dér mødte liden Caroline den unge Borthing, som siden skulde blive hendes Skæbne. Endnu var han kun en kæk Officersaspirant paa 15, hun endda et Par Aar yngre, men deres Hjerter mødtes straks i et smukt og barnligt Sværmeri …

Augusta derimod havdé sandelig i denne Sommer andet at tænke paa end at forelske sig og sværme. Fru Saabyes Spaadom var hurtigt gaaet i Opfyldelse. Næppe var Bournonville klar over, at han havde mistet Lucile Grahn for stedse, før han saa sig om mellem Danseeleverne for at finde en ny Balletprimadonna, og der kunde ikke være Tale om andre end Augusta Nielsen. Med sin sædvanlige Begejstring kastede han sig over hendes kunstneriske Fuldendelse — hersede med hende paa Prøve efter Prøve, men søgte ogsaa at vække hendes Mod ved Ros og Opmuntring.

— Jeg har jo været stærblind! raabte han en Dag. — De bliver en Sylphide, som jeg aldrig har vovet at drømme mig hende!

Det blev besluttet, at hun skulde have sin egentlige Debut straks ved Sæsonens Begyndelse; men allerede i Juni Maaned ansaa Bournonville hende for saa vidt færdig, at han rejste ud med hende for at gøre hende scenevant og sikker, for at Publikums Hyldest kunde give hende den Ild og Selvforglemmelse, hun endnu manglede — naturligvis ogsaa for selv at høste Ære og Berømmelse, for at han kunde faa sin Forfængelighed mættet ved at høre Publikum hviske og læse i Bladene: Atter en ny Stjerne paa Ballettens Himmel. Hvilken Gratie — først og fremmest: hvilken fuldendt kunsterisk Uddannelse! Man ser sandelig paa hende, at hun har været Hr. Bournonvilles Elev …

Da han atter saa op, mødte hans Blik hendes i et kort Nu, og Augusta følte sig saa ulykkelig og forvirret; der var noget i hans Øjne, som mindede hende om Student Kristensen der hjemme — en fortvivlet Lidenskab, som skræmmede hendes uberørte Sind.

Det hele varede kun et Nu. Indtrykket var saa flygtigt, at det næppe fik Tid til at fæstne sig i hendes Sind. Afzelius genvandt hurtigt sin Ligevægt; han bøjede sig over sin Tegnebog og skrev:

Hur skön jag säg uti skogen sväfva,

Sylfid, hur skön dig dö!

Ej kunna jordens band din ande kväfva,

Hvi skulle du af fruktan bäfva?

Till någon lycklig blomsterö

Du lyfter lätta ambravingen

Och salig sväfvar än i stjerneringen.

Han rev Bladet ud og lod det flagre op over Rampen — dér fandt hun det mellem saa mange andre Hyldestvers og tusind Blomster. Der stod intet Navn under, hun vidste ikke, at det kom fra ham — langt mindre anede hun, hvor dybt og skæbnesvangert han ti Aar senere skulde komme til at gribe ind i hendes Liv, som hun i hans — — —

— — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —