Barbara Cartland

Knuste drømme

Lindhardt og Ringhof

Knuste drømme
er oversat fra engelsk af Bo Dræbel efter

Towards the Stars

Forsidebillede: Shutterstock

Forside layout: Grafiskstue.dk

Copyright © 1979, 2016 Cartland Promotions og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711501979

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

– Der er netop kommet et meget slemt tilfælde ind, sir.

Lægen rettede ryggen og tørrede panden med sit lommetørklæde.

– Jeg ved det, jeg ved det, sagde han irritabelt, – de har det alle skidt. Vi kommer, så hurtigt vi kan.

Mens han talte, forsøgte han at afværge irritationen i sit tonefald, og da han skævede til manden ved sin side, hvis ansigt var roligt, næsten upåvirket, ønskede han for hundrede og syttende gang, at han var mere lig Clive Ross.

Det han sagde var rigtigt. De havde det alle skidt – mændene og kvinderne, som blev bragt ind en efter en, nogle sortsværtede og med forvredne lemmer af eksplosionen, så de næsten ikke havde lighed med meneskelige væsener.

Rummet var fuldt af dem; de lå på hastigt sammenbragte madrasser, og udenfor lød ambulancernes sirener konstant, efterhånden som de tilfælde, der havde fået førstehjælp, blev overført til hospitalet.

Gudskelov, at Ross var til stede.

Dr. Richardson var taknemlig for Ross’ tilstedeværelse – ikke blot for hjælpens skyld, lige så meget for at Ross befriede ham for noget af ansvaret.

Clive Ross, ledende kirurg på et af Londons største hospitaler, havde allerede udført kirurgiske mirakler på krigsofre. Det var ikke sandsynligt, at han ville finde nogen katastrofe – uanset omfanget – for overvældende.

Men var det fair at vente så meget af en lokal læge uden større betydning, en læge, som højst havde en håndfuld ulykker årligt før krigen, en læge, hvis patienter hovedsagelig døde af noget så lidet oprivende som alderdom?

Sandheden om dr. Richardson var, at han aldrig havde søgt hæder eller erfaring for den sags skyld. Han havde været tilfreds med sin lille landsbypraksis.

Medicin var hans fag, men han så kun på det som en kilde til en sikker indkomst.

Clive Ross var helt anderledes. De havde været på Edinburgh Universitet sammen, og allerede mens de var førsteårs studerende, havde Ross gjort sig særlig bemærket. Der var noget ved ham, som tiltrak opmærksomhed.

Så man på ham nu for eksempel, var han rolig og koncentreret. Han var i stand til at lukke støjen og forvirringen ude, mens han arbejdede med ofrene, han hørte ikke smertensskrigene, han lod sig ikke mærke med den rædsel, som katastrofen havde medført.

Mere end én gang var dr. Richardson lige ved at besvime, når han så ned på en maltrakteret, blodig masse, som engang havde været en menneskekrop.

Én gang undslap der ham et skrig, da han så, at eksplosionen havde revet både tøjet og huden af en ung piges krop.

Inde i sit hoved gentog han de ord, som han engang havde hørt en gammel sanitetssoldat mumle uafbrudt:

– Det er skrækkeligt, det er lige, hvad det er, skrækkeligt.

Det var ganske rigtigt skrækkeligt, og alle de forholdsregler, som var blevet truffet i tilfælde af en katastrofe, havde vist sig at være ubrugelige, da uheldet endelig var ude.

For det første var fabrikkens egentlige førstehjælps-post og sygeafdeling sprængt i luften. For det andet var eksplosionen indtruffet dér, hvor man mindst havde ventet, at noget sådant kunne ske – nemlig i et værksted med mange mennesker.

Det var sket lige efter, at arbejderne var kommet om morgenen – og det var på en måde et held, tænkte dr. Richardson. Han var på vej til et sygebesøg på landet, da der blev ringet efter ham.

Han havde hørt lyden af den rungende eksplosion nogle få øjeblikke tidligere, men ikke tænkt nærmere over det. Der var blevet foretaget en lang række sprængninger på landet i den foregående uge. Han var blevet vant til lyden; han blev først klar over, hvad der var sket, da en stakåndet stemme i telefonen bad ham komme omgående.

Han greb sin taske og skyndte sig udenfor. Her så han en sky af sort røg rejste sig over tagene ved fabrikken. Synet af røgen fik ham til at styrte tilbage til telefonen.

Hvorfor den fik ham til at tænke på Clive Ross, havde han ingen anelse om. Det gjorde han bare, og han erindrede også, at Ross havde talt ved en lægekonference aftenen før på et stort hospital en halv snes kilometer borte.

Impulsivt – eller også var det af frygt – ringede dr. Richardson til Clive Ross’ hotel.

– Mr. Ross? Jeg tror, han er rejst, sagde en stemme i den anden ende af røret. – Vent et øjeblik, så skal jeg se efter.

Mens han ventede og bad til, at Clive Ross var der, kunne han høre rædslen i den stemme, som havde talt til ham for få øjeblikke siden:

– Der er hundreder af dræbte, doktor, hundreder!

Hundreder! Hvordan skulle han klare hundreder af sårede?

– Hallo. Hvem er det?

Med et lettelsens suk genkendte han Clive Ross’ dybe stemme.

– Hallo, Ross, det er Richardson.

– Godddag, Richardson, hvordan har du det? Jeg havde ventet at se dig i aftes. Jeg erindrede, at jeg befandt mig i dit distrikt.

Dr. Richardson skar gennem høflighederne; han fortalte Clive Ross, hvad der var sket, og bad ham komme med det samme.

Det var unødvendigt at bønfalde ham. Ross lovede at komme, så hurtigt hans bil kunne køre.

– Du kan ikke tage fejl af fabrikken, havde Richardson sagt, – den ligger lige ved vejen, du kan se røgen …

Han havde pludselig opdaget, at ledningen var død. Clive Ross var startet omgående, og han skyndte sig ud til sin egen vogn.

Forvirringen ved hans ankomst – to af fabrikkens sygeplejersker var blevet dræbt og ofrene lå overalt – overbeviste ham om, at han ikke var i stand til at klare opgaven.

Da han endelig så Clive Ross’ høje, bredskuldrede skikkelse, var det med nød og næppe, at han afholdt sig fra at løbe ham i møde.

De trykkede alvorligt hinandens hænder, men da dr. Richardson begyndte at forklare, blev han afbrudt af Ross.

– Er der et sted, hvor jeg kan lægge mine ting? Jeg har min sygeplejerske med.

Dr. Richardson tænkte, mens han iagttog Ross, som skrubbede sine hænder i kantinens vask og brugte neglebørsten med samme grundighed, som sad næste patient i sofaen i hans konsultationsværelse.

»Hemmeligheden ved Clives succes er, at han er så sikker på sig selv.«

Han forstod, hvorfor Ross’ patienter nærede en beundring, der grænsede til forgudelse for ham.

De klyngede sig til ham, han var klippen, som de havde absolut tillid til. Han gav dem indtryk af at være ufejlbarlig, og de overgav sig gladeligt til ham.

Mens Clive vaskede hænder, blev folk ved med at dukke op i døren.

– Samtlige rum er næsten fulde, doktor, hvor skal vi lægge de næste?

– Der er en kvinde, som er ved at forbløde. Hvad skal jeg gøre?

– Der er en mand her, doktor, han siger, at han har fundet et ben – hvad skal han gøre med det?

Endelig var Ross klar. Det syntes, som om han havde været ved vasken en evighed, tænkte dr. Richardson, selv om han godt vidste, at der var tale om få minutter.

Og så var de begyndt. Det stemte, at kantinens store gulvflade var næsten dækket af ofre.

Det klarer vi aldrig, tænkte Richardson desperat.

Ross var forbløffende hurtig, da de kom i gang. En undersøgelse, en forbinding, i de fleste tilfælde en morfinsprøjte – det overlod han til Richardson – og så:

– Jeg ville sende denne på hospitalet hurtigst muligt. Eller – det haster ikke, hun kan klare sig en time eller to.

En eller to gange var der intet andet, de kunne gøre. De trak tæppet op over et stakkels forbrændt og ukendeligt ansigt.

– Vil De se på denne kvinde, doktor? Hun er slemt tilredt, og vi ved ikke, hvad vi skal gøre.

Richardson genkendte den talende som en udmærket førstehjælper.

– Skal jeg? spurgte han.

Et øjeblik troede han, at Ross ikke havde hørt ham, så løftede Clive hovedet.

– Jeg vil se på hende. Morfin her, og få denne mand til hospitalet ved først givne lejlighed.

Han gik med kvinden, som havde insisteret på bistand.

Dr. Richardson blev tilbage og gav en morfinsprøjte. Ross’ sygeplejerske, som var rolig og effektiv, stoppede tæppet ned omkring patienten, og så skyndte de sig hen til Ross, som knælede ved siden af en kvinde på en båre.

Hun havde ikke noget tæppe over sig, hun var dækket til med en herrefrakke.

– En maskine faldt ned over hende, sagde en eller anden, da dr. Richardson nærmede sig. – Jeg havde besvær med at få hende ud, hun var klemt fast.

Hendes tøj var blevet revet itu under redningsaktionen, og dr. Richardson lagde mærke til, at hun under den blå overall, som alle fabrikkens kvinder bar, var iført noget undertøj, som slet ikke lignede de andre kvindelige ofres – det var af østersfarvet satin med en kaffebrun blonde.

Dyrt, tænkte han.

Pludselig gav sygeplejersken ved hans side et råb fra sig.

– Jamen, det er jo Lady Marsden!

Clive så ud, som om han ikke hørte det. Dr. Richardson så overrasket på hende.

– Lady Marsden! gentog han. – Det er umuligt!

– Jo, det er, jeg er sikker på det, hævdede sygeplejersken.

– Hvad i alverden skulle hun her på fabrikken? Er De sikker på, at De ikke tager fejl?

– Fuldkommen, svarede sygeplejersken. – Jeg plejede hende engang for længe siden, jeg kan genkende hende. For øvrigt er hendes billede så tit i avisen.

– Tang, sagde Clive Ross skarpt.

Noget i hans tonefald fik både dr. Richardson og sygeplejersken til at føle sig som et par sladdertanter; ikke desto mindre var det overraskende, hvis sygeplejersken havde ret.

At tænke sig, at Lady Marsden arbejdede på en fabrik iført overall … Stella Marsden, den velhavende, smukke og omsværmede var blevet alvorligt såret ved eksplosionen.

Dr. Richardson kunne allerede se overskrifterne og billederne for sig og høre snakken og spekulationerne.

Han så atter på kvinden. Kunne det være sandt? Kvinden på båren var meget smuk, selv om hendes ansigt var blegt og fortrukket af smerte. Han lagde også mærke til hendes bløde, velplejede hænder.

Det ses tydeligt, at hun ikke har været i fabrikken ret længe, tænkte han.

Han forsøgte at erindre, hvornår han sidst havde hørt om Lady Marsden. Godset Marsden House var blevet overtaget af langbrugsministeriet i 1941.

Han mindedes, at en del af det var blevet overladt til ejeren, men folk så sjældent noget til Sir Philip og hans familie.

Hvor længe havde Sir Philip været død? Næsten et år, antog han. Sir Philip var blevet dræbt ved en flyulykke. Piloten kom ud af kurs og ramte en bjergside.

Ja, det må være et års tid siden, tænkte dr. Richardson.

Måske var Lady Marsden stadig så ulykkelig over det, at hun forsøgte at finde glemsel via krigsarbejde. Men hvorfor netop på fabrikken?

Så vidt han huskede, var hun præsident for Røde Kors og havde flere andre poster både i grevskabet og i London.

Han huskede pludselig en begivenhed for fire-fem år siden. Han sad og spiste sin aftensmad, da en vedvarende ringen jog ham til hoveddøren.

Hans husholderske var gammel og forkrøblet af gigt, så han åbnede altid selv. En elegant uniformeret lakaj stod udenfor.

– Sir Philip Marsden ønsker at tale med dr. Richardson.

Han skyndte sig ud til den store, grå Rolls Royce. Det var tusmørke og han kunne lige netop skimte to mennesker, som sad på bagsødet.

– Der er en mand med et brækket ben i South Lodge, Richardson.

– En bilulykke, Sir Philip?

– Det tror jeg. Crofton kan give Dem alle detaljerne; han flyttede manden, da vi passerede.

Ligegyldigheden i Sir Philips tonefald var tydelig.

Instinktivt stivnede dr. Richardson; han havde aldrig kunnet lide manden, skønt han ikke brød sig om at indrømme den slags. På det tidspunkt talte den anden passager i vognen.

– Er der noget, vi kan gøre, så lad os det venligst vide.

– Tak … øh, tak, Lady Marsden.

Han gik ud fra, det var hende, selv om han aldrig havde truflet hende før.

– Godnat, Richardson, og kør så, Gates, vi kommer for sent til middagen.

Sir Philip havde ikke mere at snakke med lægen om.

Dr. Richardson trådte tilbage, og i det samme hørte han Lady Marsden råbe:

– Jeg har tabt min taske.

Lyset i vognen blev tændt. Han så hende bøje sig frem med diamanttiara i håret og en hvid rævecape om skuldrene.

Lakajen sprang ind ved siden af chaufføren, og bilen kørte.

Nogle få meter henne ad vejen blev lyset i vognen slukket, Lady Marsden havde åbenbart fundet sin taske. Dr. Richardson stod og så efter bilen, da den kørte op ad bakken.

Han blev kaldt tilbage til virkeligheden af Ross’ stemme.

– Tæpper.

Sygeplejersken forsvandt.

– Dette tilfælde må opereres med det samme, sagde Ross til Richardson og stillede i korte, medicinske vendinger en hurtig diagnose.

Richardson nikkede og håbede, at Ross syntes, han opførte sig intelligent. Over for sig selv tilstod han ærligt, at han ikke havde været i stand til at stille diagnosen.

Hendes hud er overordentlig hvid, tænkte han.

– Burde du ikke selv foretage operationen? spurgte han pludselig.

– Måske, svarede Ross.

I det samme kom sygeplejersken tilbage med to tæpper, som var kantet med lysegrønt satin, åbenbart tæpper lånt i et eller andet privat hjem.

– Militæret kommer med forsyninger, sagde hun muntert, – der vil snart være nok til alle.

– Godt.

Da sygeplejersken lagde tæpper om kvinden, åbnede denne øjnene.

– Hun er ved bevidsthed, det er glimrende, sagde dr. Richardson. – Skal jeg give hende morfin?

– Hvad er der sket?

Hendes stemme var svag. Sygeplejersken svarede:

– De er uden for fare, Lady Marsden.

– Er jeg? Jeg troede … Hun stønnede og forsøgte at huske.

Dr. Richardson tog hendes arm og gjorde sig klar til at give en sprøjte.

– Vær ikke bekymret, Lady Marsden, sagde han. – De bliver rask igen.

Hun så fortvivlet på ham og på Clive Ross, mens hun spærrede øjnene op og talte klart og tydeligt.

– Kan De ikke glemme mig? bad hun. – Kan De ikke begribe, at jeg ønsker … at dø?

Andet kapitel

Hetty Hayton sad foran spejlet og studerede sin hage.

– De må skaffe mig en tid hos Madame Agnes i næste uge, sagde hun. – Jeg ligner en på hundrede.

– Jeg skal bede Miss Farley sørge for det, svarede pigen stift.

– Miss Farley har travlt – ring selv til hende, Watkins.

Watkins snøftede, som om hun ville sige, at det ikke var hendes job at lave aftaler. I det samme bankede det på døren.

– Kom ind, sagde Hetty irriteret.

Alice Farley trådte stille ind. Hun var en mager, kantet kvinde omkring de halvtreds med nærsynede øjne og en ludende holdning.

– Mr. Ross er i telefonen. Ønsker De at tale med ham?

– Naturligvis vil jeg tale med ham. Vær ikke sådan et fjols, Alice. Stil ham ind med det samme, lad det gå lidt kvikt.

Hetty sprang op fra toiletbordet og løb hen til telefonen på natbordet. Hun ventede et øjeblik, og da et svagt klik fortalte, at der var forbindelse, sagde hun påtaget sødt:

– Davs, Clive, hvordan har du det?

– Godmorgen, Mrs. Hayton. Undskyld, at jeg forstyrrer på denne tid.

– Jamen, du forstyrrer slet ikke – det gør du aldrig.

– Godt. Jeg sender tre patienter ned til Dem i dag. To mænd – begge fra RAF – og den tredje er Lady Marsden.

– Stella Marsden? Jeg havde ingen anelse om, at du kendte hende. Jeg læste naturligvis om ulykken. Hvorfor har du ikke fortalt mig, at hun var din patient?

– Hvorfor skulle jeg det?

Spørgsmålet var bestemt og kompromisløst.

– Hvor er du dog hemmelighedsfuld, Clive, selv over for dine venner. Nå, jeg tilgiver dig og skal være parat til at modtage Stella Marsden. Jeg glæder mig til at se hende igen. Hvornår kommer de?

– Ved firetiden. Lady Marsden har sin egen sygeplejerske med, og jeg kommer ned i morgen.

– Hvor dejligt! Jeg har en masse at fortælle dig, og jeg har også meget at vise dig.

– Farvel.

Clive lagde røret, og det samme gjorde Hetty i dybe tanker.

Stella Marsden! Hun kommer!

Hendes hurtige hjerne var allerede ved at udtænke, hvad personen Hetty kunne få ud af det. Hvad havde hun i grunden hørt om Stella på det sidste? Det var ejendommeligt, at hun skulle befinde sig på fabrikken.

En fabrik og Stella Marsden!

Hetty Hayton sad på sit ferskenfarvede satinsengetæppe med antikke kniplinger og funderede.

– Ville De mig noget, Mrs. Hayton? Det var Alice Farley igen.

– For himlens skyld, Alice, sagde Hetty og sprang op, – De må lære, at jeg ikke vil have, De kryber ind i mit værelse. De giver mig kuldegysninger. Og hvor er Watkins? Hun er ikke færdig med mit hår endnu.

Watkins, som diskret havde trukket sig tilbage, mens Hetty telefonerede, trådte på ny ind i værelset.

– Lad os få mit hår sat med det samme, kommanderede Hetty og satte sig ved toiletbordet.

Hun var kort for hovedet, men hendes tone var ikke nær så skarp og kværulantisk, som når hun tiltalte Alice Farley.

Watkins var en erfaren kammerpige, og de var svære at skaffe i krigstid. Hun fandt sig ikke i hvad som helst, og det vidste Hetty.

Det var noget andet med Alice Farley. Hendes generthed kombineret med dårligt helbred gjorde det umuligt for hende at få et andet job. Hun var Hettys stik-i-rend-dreng; hun vovede ikke at give svar på tiltale, og hun truede aldrig med at sige op.

Hun var anvendelig til mangt og meget, og frem for alt havde Alice Farley en fabelagtig hukommelse. Hun stenograferede nogenlunde og regnede dårligt, men hun huskede ansigter, navne og steder. Ja, hun huskede hele samtaler, små detaljer som en gestus, et blik. Intet undgik Alice Farleys blege, brune øjne, som altid blinkede undskyldende bag de tykke brilleglas.

Hetty Hayton var ikke dum. Hun vidste, at Alice Farley var værdifuld for hende, men det sagde hun bare aldrig højt. Tværtimod holdt hun Alice nede.

Alice Farley havde været med fra begyndelsen, og med begyndelsen mente Hetty, siden hun var kommet til England fra Irland via USA. Hetty havde indledt sin karriere som sekretær for en gammel mand.

– Og jeg var en ganske udmærket sekretær, kunne hun sige, når hun en sjælden gang talte om sin fortid.

Ligesom i romanerne giftede hun sig med chefen, og da han døde efter fem års hektisk ægteskab, efterlod hen hende så mange penge, at hun med lidt forsigtighed kunne leve uden bekymringer.

Hetty agtede imidlertid ikke at være forsigtig.

Hun spenderede et års indkomst og lidt af sin kapital på at købe dyrt tøj og skaffe sig et hjem i New York. Hun så godt ud og var overordentlig ambitiøs.

I løbet af to år fik hun, hvad hun ville have.

På det tidspunkt var der ikke meget tilbage af hendes kapital. Til gengæld fik hun Clement Hayton. Med sine oliefelter, sine jernbane- og avisinteresser samt en enorm viden om politik var han lige, hvad Hetty havde søgt.

Han giftede sig med hende, og han uddannede hende. Han lærte hende, hvordan man får magt og udnytter magten til egen fordel. Hun lærte, at det er næsten umuligt at fejle, hvis man ved, hvad man. vil med sit liv og forfølger målet uden skrupler.

Clement Hayton gjorde Hetty endnu mere ambitiøs. Han var en syg, gammel mand, da hun giftede sig med ham, men engang havde han været ung, viril og dynamisk. Han var født uden for ægteskab i Chicagos slum; nu var han en af Amerikas rigeste mænd.

Hetty morede ham.

Han gennemskuede hende fra begyndelsen. Han vidste, at hun gjorde sig til for ham, at hun var ude på at blive gift med ham, og da han var en træt, gammel og ensom mand, gik han med til det.

Han talte lige ud af posen til hende, og han satte også pris på hendes ærlighed.

– Jeg lever ikke ret længe, sagde han. – Jeg har betalt de bedste læger for at sige mig sandheden, og jeg er ikke bange for den. De dollars, jeg efterlader dig, kan skaffe dig alt i verden. Men du skal stile højt, skat, ellers keder du dig ihjel en dag.

Hetty lyttede, og hun stolede på hans ord. Hun mødte hans venner og blev klar over, at det var dygtighed, der var årsag til, at Hayton havde været i stand til at ligge et hestehoved foran alle andre.

Hun lærte også kunsten at analysere en person på få øjeblikke, således at vedkommendes svagheder blev hendes trumfkort.

Da Hetty kom til penge, var hun ikke længe om at finde ud af, hvad hun ville med dem.

Den fattige, irske pige, som havde taget turen over Atlanten, ville ind i det højere selskabsliv. Hun ville være noget ved borgermusiken.

– Det er bare mennesker, havde Clement Hayton sagt engang, da hun sad og kikkede på billeder af kendte folk i et ugeblad. – Bare mennesker. Glem aldrig det.

Og Hetty havde aldrig glemt det.

En aften i selskabssæsonen blev hun præsenteret for Englands konge, et højdepunkt i Hettys karriere – og det var købt for Clement Haytons dollars. Mens hun ventede på det kongelige håndtryk, følte hun sig svag i knæene. Det ringede for hendes ører, og hun var lige ved at give op. Så kom hun i tanker om Clement Haytons ord:

– Det er bare mennesker, min kære.

Siden havde det hele været så let. Fandtes der en dør i London, som ikke kunne åbnes med en gylden nøgle? Hvis det var tilfældet, var Hetty ikke stødt på den. Efterhånden blev hun en legende.

Alle, der betød noget, kom hos Hetty. Hendes selskaber blev et tilløbsstykke. Når Alice Farley gennemgik gæstelisterne efter morgenmaden, lagde Hetty sig ofte tilbage i puderne og tænkte: er det virkelig sandt? Hun var værtinde for Hertugen af dit og Jarlen af dat, nye ambassadører kikkede altid ind, når de havde afleveret deres akkreditiver på slottet.

Det var vanvittig morsomt; hun havde bare ingen at grine sammen med.

Undertiden savnede hun Clement Hayton. Hvor ville han have moret sig over alt dette. På den anden side sagde hendes sunde fornuft, at det aldrig var sket, hvis han havde været i live. Alverdens guld havde ikke fået folk til at acceptere den barske, gamle mand.

Det var noget andet med hende, for hun havde ladet sig uddanne til sin rolle. Hendes klæder og smykker var altid de rigtige, for de var valgt af eksperter, og hun opførte sig så overlegent, at man skulle tro, hun var født i de højeste sociale lag.

Hun havde nået meget, og der var mere i vente. Hun gav sig til at tænke på Clive Ross.

– Mr. Ross kommer i morgen, Alice, sagde hun.

– Bliver han natten over, Mrs. Hayton?

– Ja. Det lilla værelse er ledigt, ikke sandt?

– Jeg gør klar til ham dér, svarede Alice Farley.

Hetty så sig i spejlet.

– De er meget længe om det, Watkins, sagde hun skarpt.

– Jeg er færdig nu, madame. Der er næsten ikke noget krøl tilbage i nakken, De må have en ny permanent.

Watkins vidste, at Hetty ikke kunne fordrage at blive permanentet.

– To RAF-mænd kommer sammen med Stella Marsden i dag, meddelte Hetty.

– Lady Marsden! udbrød Alice.

– Ja, Clive har opereret hende – glemte jeg at sige det?

– Nej – nej, det gjorde De ikke. Hvor interessant. Så har hun det altså bedre.

Alice ved udmærket, at jeg ikke anede, Clive har opereret Stella Marsden, tænkte Hetty ved sig selv. Hvorfor sagde jeg i grunden det? Fortsætter jeg, vil det gå op for Alice, at jeg opfører mig tåbeligt i forbindelse med den mand.

– Hvilket værelse skal Lady Marsden have? forhørte Alice Farley sig.

– Delfin-værelset. Det glæder mig, at hun kommer. Mr. Ross vil formentlig behandle hende med et nyt præparat, som lige er kommet fra Amerika. Det har for resten kostet mig en masse penge, tilføjede Hetty skarpt. – Har jeg betalt regningen?

– De betalte i sidste uge – husker De ikke det?

– Hvad lød regningen på? spurgte Hetty og glædede sig til at høre Alice nævne summen, som hun udmærket kendte.

– 2.500 dollars.

– Nå, jeg håber, Clive bliver tilfreds med det.

– Det burde han sandelig, sagde Alice Farley.

Hetty rejste sig med et tilfreds suk.

– Der findes ikke et rekreationshjem i landet med det udstyr, som vi har her.

– Alle er klar over det, sagde Alice ivrigt. – Husker De ikke, at premierministeren …

– Jo, jo, jeg husker det, sagde Hetty. – Tror De, at Clive ved, hvad jeg har gjort for ham?

– Jeg er overbevist om, at Mr. Ross er taknemmelig.

– I så fald viser han det ikke.

– Mr. Ross er skotte.

– Hvad kommer det sagen ved?

– Skotter har svært ved at vise deres følelser.

Hm, tænkte Hetty. – Kan De huske Lord Borragh? Han var i hvert fald ikke bange for det!

Hun så på Alice og brast i latter.

Alice brød sig ikke om at blive mindet om den affære, som indtraf kort efter, at Hetty havde slået sig ned i en suite på London-hotellet Claridges. Der kom et bud op med besked om, at Lord Borragh gerne ville træffe hende.

– Hvem er Lord Borragh, og hvem har sendt ham? spurgte hun Alice, men denne var ligeså desorienteret som hun selv.

Lorden viste sig at være en charmerende ung mand, som fortalte Hetty, at han havde hørt om hendes gavmildhed, og at han samlede ind til et velgørende formål.

– Måske vil De spise middag sammen med mig og min familie en aften? sagde han.

Hetty var henrykt, og Lord Borragh gik med en check på 300 pund. Han glemte at efterlade sin adresse, og han hævede omgående checken og forsvandt.

Hetty havde faet en lærestreg. Hun tænkte sig om, før hun skrev en check ud, og hun ventede at få noget til gengæld.

– Min kære, hun betaler gladeligt, hvis du inviterer hende til middag sammen med mennesker, som hun gerne vil træffe.

Sådan sagde man i London, før Hetty blev eksklusiv. Nu var hun en magtfaktor. Hun bestemte farten.

– Ja, jeg håber, Clive er taknemmelig, gentog Hetty.

Hun kastede et blik på sit spejlbillede. Hun var fyrre, meget smuk, meget elegant – og hun havde succes.

Tredje kapitel

Stella Marsden vågnede tidligt og lå stille, mens hun studerede sine omgivelser.

Ved ankomsten til Trenton Park aftenen før havde hun været for træt til at spekulere på, hvor hun befandt sig. Hun havde kun lyst til at lukke øjnene og sove.

Nu så hun sig omkring og lagde mærke til, at lyset, som faldt ind gennem en sprække i silkegardinerne, afslørede et smukt og meget overdådigt udstyret værelse.

Den store seng, som hun lå i, var udskåret og forgyldt med silke og chiffon hængende ned fra en sengehimmel, som bestod af trompeterende engle og delfiner. Bordene på hver side af sengen var marmorplader, som hvilede på en stor forvirring af delfiner, basunengle og gudinder med nøgne bryster. Det er for meget af det gode, og alligevel er det ganske henrivende, tænkte Stella.

Trenton Park! Stella tænkte på navnet, og så huskede hun Mrs. Hayton.

Naturligvis – det var hende. Hun havde købt godset af en familie, som havde boet der gennem generationer.

Stella erindrede datidens kommentarer om, at Englands fine, gamle huse blev amerikaniserede og mistede deres historiske betydning.

Hetty Hayton selv var en irriterende kvinde. Stella havde truffet hende nogle gange, og hun brød sig ikke om hende. Hun havde nægtet at komme til hendes fantastiske og meget omtalte selskaber.

Philip havde deltaget i nogle stykker, men hun havde holdt sig fra kredsen omkring Hetty.

Det forekom så mærkelig længe siden – alt det med kliker og sociale intriger – hun havde hadet den slags, som var en del af livet for mange af hendes venner. Og nu befandt hun sig i Hetty Haytons hjem. Clive Ross havde sendt hende hertil, han ville beskytte hende.

Stella sank tilbage i puderne.

Betyder det overhovedet noget? tænkte hun. Er der noget, som har nogen mening mere?

Havde hun bare fået lov til at dø. Kunne der tænkes noget mere ønskværdigt end at få lov til at flygte fra det hele og blive befriet for sine lidelser?

Stella lukkede øjnene.

Åh, bare hun kunne synke ned i mørket og afslutte dette kapitel.

Hun fornemmede en frisk brise gennem det åbne vindue og en duft af blomster. Langt borte spandt en græsslåmaskine. Livet gik videre – hun var en del af det.

Stella hørte sygeplejersken komme ind i værelset og så på hende, mens hun trak gardinerne fra.

– De har sovet godt, sagde hun muntert. – Har De smerter?

– Ikke af betydning, svarede Stella. – Den sovepille, De gav mig i aftes, er den bedste, jeg har faet.

– Mr. Ross anbefalede den, svarede sygeplejersken. – Jeg skal sige det til ham, når han kommer i dag.

– Kommer han i dag?

– Ja, og jeg tror, han vil foreskrive en særlig behandling, noget helt nyt fra Amerika.

Sygeplejersken lød, som om hun tilbød Stella et eller andet delikat. Stella vendte træt hovedet bort. Hun ønskede ikke denne særlige behandling. Hun ville bare dø uden den indblanding, som hun havde været udsat for i de sidste fire uger.

Havde Clive Ross ikke taget sig af mig, ville jeg være død, tænkte hun. Det var mit uheld, at han befandt sig på egnen.

Hun vidste udmærket, at sygeplejersken betragtede operationen, som han havde udført, som noget i retning af et mirakel.

– Det er helt utroligt, hvad han kan gøre, havde sygeplejersken sagt en dag. – Han har bogstavelig talt rekonstrueret Deres krop indvendig. Han har næsten revolutioneret kirurgien i dette land. Hvis jeg var Dem, Lady Marsden, ville jeg ikke ane, hvordan jeg skulle takke ham.

De syntes, at hun var utaknemmelig, og det var hun vel også. Ikke desto mindre var hun glad for Clive Ross’ værk, hvis meningen var, at hun skulle fortsætte livet.

Den stakkels, lille Richardson havde ikke anet, hvad han skulle stille op, men Clive Ross var ikke i tvivl.

Hun havde mødt ham en gang før. En af Philips venner havde været ude for en rideulykke, og Clive Ross var blevet tilkaldt. Stella havde mødt ham på trappen, og han havde standset hende.

– Da jeg kom i morges, Lady Marsden, sagde han, – var jeg lige ved at køre en af Deres hunde ned. Tillad mig at gøre opmærksom på, at hunde ikke burde løbe uden snor i London.

Stella så koldt på ham.

– Den må være stukket af fra tjenestefolkene, sagde hun. – Jeg skal tale med dem.

Hendes tone havde været ligegyldig, og hun skulle til at gå videre, da Clive spurte:

– Er De glad for hunde?

Han så på hende, og hun havde på fornemmelsen, at han så lige gennem hende, og at han så ind i hendes hjerte. I stedet for at give ham et reserveret svar, sagde hun impulsivt:

– Jeg var det i hvert fald engang.

– Se at komme lidt mere ud – gå tur med dem. Tag på landet og lad de små djævle løbe frit omkring.

Han var forsvundet, før hun kunne nå at svare.

Hun stod tilbage mærkeligt rystet, og på det tidspunkt kendte hun ikke engang hans navn. Hun fik det af Philip.

Clive Ross. Hun havde aldrig glemt det siden, og hun havde straks genkendt ham, da hun kom til bevidsthed. Hun havde forstået, at han med djævlens vold og magt ville bringe hende tilbage til livet.

– Mrs. Hayton har bedt mig sige, at De blot skal ringe, hvis De savner noget, sagde sygeplejersken. – Hun håber at se Dem, når De er rask nok til at modtage besøg.

– Tak hende endelig, sagde Stella.

– Er der noget, De vil have? spurgte sygeplejersken muntert.

Stella rystede på hovedet, og sygeplejersken så skuffet ud.

Stella havde mest lyst til at sige: giv mig døden.

Det kunne hun ikke sige til sygeplejersken. Hun havde sagt det til Clive Ross, og han nægtede at høre på hende.

Sygeplejersken gik og kom tilbage.

– Nu må vi have nettet Dem, sagde hun. – Hvilken natkjole og sengetrøje vil De have på i dag?

Stella kneb læberne sammen.

Jeg vil ikke tvinges til at træffe beslutninger, tænkte hun. Det er en del af deres plan at gøre patienten interesseret i tilværelsen.

– Giv mig en lyserød, sagde hun.

Det var sygeplejersken åbenbart tilfreds med.

– Glimrende! udbrød hun. – Den farve passer fint til værelset, ikke sandt? Der står blomster og morgenmad udenfor. Det bringer jeg ind, når vi har gjort toilette.

– Det interesserer mig ikke en døjt, sagde Stella højt uden at ane det.

– Hør, Lady Marsden, nu må De prøve at finde humøret, De må anstrenge Dem – det sagde Mr. Ross for nogle dage siden.

– Hvad sker der, hvis jeg nægter?

– Jamen, det gør De ikke. Alle gør, hvad Mr. Ross ønsker.

– Han må være en utålelig person.

– Det synes jeg ikke. Vi synes alle, at han er vidunderlig. Undertiden er han kort for hovedet og vanskelig over for sygeplejerskerne, men han er så begavet, at vi tilgiver ham.

– Undskylder dygtighed alt? spurgte Stella.

– Jeg kan ikke se, at Mr. Ross har nogen fejl, svarede sygeplejersken.

Stella lukkede øjnene, og sygeplejersken vaskede hende. Hun vidste, at ingen talte til hende, hvis hun lå med lukkede øjne. Philip havde også været begavet, ordet forfulgte hende. Hun havde fået ørerne tudet fulde om Philips begavelse, hans styrke, hans intelligens, hans kultur – plus meget mere. Hun traf ham hos sin gudmor, som kun havde inviteret hende, fordi hun manglede en dame. Først havde Stella vægret sig ved at tage til London, men hendes mor insisterede.

– Vores lille Stella bliver ballets dronning, uanset hvad hun tager på, ikke sandt, Arthur? havde hendes mor sagt.

Hun kunne se de to kære, gamle mennesker for sig; de havde fået hende sent og hun var enebarn.

De opdragede deres datter i en overvældende atmosfære af kærlighed og hengivenhed og tog det for givet, at hun ville blive smuk. Hvor smuk havde de ikke fantasi til at forestille sig, før hun blev gift med Philip. Så fik alle øjnene op for, hvilken skønhed de havde holdt for sig selv på den gamle herregård mellem Herefordshires frugthaver.

Det havde været svært at finde en passende kjole til ballet hos gudmoderen.