Herta J. Enevoldsen

Sampo Lappelil

Carlsen

Sampo Lappelil

Copyright © 1984, 2016 Herta J. Enevoldsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711502488

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

Højt oppe mod nord, i Lapland, boede der i gamle dage en lappefamilie, en far, en mor og deres lille dreng. Drengen hed Sampo. Men hans mor kaldte ham Sampo Lappelil, fordi hun syntes, det lød så kønt.

Rigtig døbt var han ikke blevet endnu, for de boede helt ude i ødemarken, og der var meget langt til kirke. Lappemor talte tit med sin mand om, at nu måtte de snart se at komme af sted til præsten med deres søn, så han kunne få sit dåbsnavn.

– Ja, til næste år gør vi det, plejede lappefar at sige. – I år har jeg haft så travlt med mine rensdyr, og vejret har været dårligt.

Men næste år kom der noget andet i vejen, så de ikke kom af sted, og sådan gik der flere år. Det var lappemor ikke glad for.

Men hendes mand klappede hende på kinden og sagde, at sådan var det jo i Lapland. – Du ved da, at andre folk også har svært ved at komme frem, når det er slemt med sne, is eller tøbrud.

– Ja, det er selvfølgelig rigtig nok, lille far, sagde lappemor. Men hun havde alligevel tårer i øjnene. Og så tog lappefar hendes hånd. – Du skal se, det går altsammen, sagde han kærligt. – Andre børn her på egnen trives da godt, selv om de ikke bliver døbt som helt små. Se blot på Sampo, så sund og stærk han er.

Og Sampos mor følte sig trøstet og nikkede glad. For hendes dreng var virkelig en rask gut, og mere kvik end de fleste syntes hun.

Da Sampo Lappelil var 5 år, var han allerede dygtig til at stå på ski, og han havde sin egen lille slæde. Og da han blev 7, fik han lov til at vælge sig et rensdyr ud af sin fars store rensdyrflok. Og han fik en bedre slæde – en rigtig pulk. Han valgte en ung hurtig ren med smukt skind og smukke kloge øjne. Og han kaldte den Rana.

Den var nu helt hans egen og var det bedste, han ejede. Hu-hej! hvor det gik, når han fik Rana spændt for sin slæde-pulk og lod pisken suse og knalde i luften – naturligvis uden at ramme sin bedste kammerat. Han lo af glæde inde bag sin tykke, pelskantede skindhue og kneb øjnene sammen mod den bidende vind. Hans mørke øjne strålede, og hans kinder blev røde af den friske luft.

For Sampo var hver dag fuld af spændende oplevelser. Han fik lov at være ude hele dagen, når vejret var til det.

Så hjalp han sin far med rensdyrene, eller han legde med sine hunde og med Rana. Og det var, som om Rana også var klar over, at det hele var en spændende leg. For den trippede glad, når Sampo kom og spændte den for sin pulk. Og så snart han havde slået smæld med piskesnerten, og givet tegn til, at den skulle løbe, skød den som en pil hen over snemarkerne, så sneen føg om de rappe hove. Og vinden susede gennem takkerne på dens hoved.

Så lo Sampo himmelhøjt og syntes, det var dejligt at være til.

– Jeg er nu ikke glad for, at vores dreng farter så meget rundt på egen hånd, sagde lappemor en aften til sin mand, efter at Sampo var puttet i seng. – Der kan ske så meget farligt ude mellem fjeldene. Ulvene kan overfalde ham og rive ham ihjel. Eller han kan møde Hiisis ren, den med de forgyldte takker. Og så ved du, hvad der sker med et barn, som ikke er døbt. Det ville være frygteligt.

Lappefar var søvnig og brummede noget om, at så galt gik det vel ikke. Og nu måtte de også snart se at få drengen døbt.

Men Sampo lå vågen i sin seng og hørte, hvad der blev sagt. Og hans ører blev helt røde af spænding. For hvad kunne det være for en ren, der havde forgyldte takker? Sådan en havde han aldrig hørt om, men den måtte være vældig flot. Han ville gerne se den.

Sampo tænkte så længe på den mærkelige ren, at han blev søvnig. Men inden han faldt i søvn, bestemte han, at næste dag ville han snakke med sin mor om renen med guldtakkerne.

Kapitel 2

Da Sampo Lappelil vågnede, var hans far gået ud til sine rensdyr. Og hans mor sad og rørte i en gryde henne ved ildstedet.

– Nå, er du vågen, min dreng, sagde hun glad og øste grød op i hans madskål. – Nu skal du få din morgenmad. Hun kom hen til ham med grøden og et stort krus rensdyrmælk. Og så satte hun sig ved siden af hans seng, mens han spiste.

– Mor, sagde Sampo og pustede på den varme grød. – Hvem er Hiisi? Og er der en ren, som har forgyldte takker?

– Men barn dog! Hvem har fortalt dig det? udbrød Lappemor forskrækket. – Det hørte jeg, du sagde til far i aftes, lige før jeg sov.

– Det var dog skrækkeligt, sagde lappemor og pillede ved sit forklæde. – Hvorfor det, mor? Du har fortalt mange eventyr for mig. Men det har jeg aldrig hørt om.

– Nej, for far og jeg synes, du er for lille til at høre om noget, der er så uhyggeligt. Og det er slet ikke et eventyr. Det er rigtig sandt. – Så vil jeg netop gerne høre det, sagde Sampo og var ved at få mælken i den gale hals af bare spænding. – Og det må godt være rigtig uhyggeligt.

Men hans mor så strengt på ham. – Sådan må du ikke sige, for uhygge er der nok af i verden. Men nu må du alligevel hellere få besked om Hiisi og den gyldne ren, så du kan lære at passe på. Der skulle nødig ske dig noget slemt.

– Jamen, hvem er Hiisi, mor? Er det noget farligt?

– Ja, det kan du tro. Meget farligt. Hiisi er fjeldkongen på Rastekais, det store bjerg vi kan se toppen af, når det er klart vejr. Han er den største af alle trolde og konge over hele troldfolket. Og han kan spise et rensdyr i en mundfuld og sluge små drenge på din størrelse som ingenting.

Sampo spærrede øjnene op af forundring, men bange blev han ikke. – Orv! Er han så stor? Og bor han virkelig på Rastekais-bjerget?

– Hvor ville det være spændende, hvis du og jeg kunne få den flotte ren at se engang, Rana, sagde han, da han var ude i sneen sammen med sit kvikke rensdyr. – Så kunne I to løbe om kap, og måske ville du vinde.