Poul Alkærsig

Høvdingens søn

Lindhardt og Ringhof

Høvdingens søn

Copyright © 1947, 2016 Poul Alkærsig og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711505588

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Denne Fortælling foregaar et Sted i Danmark — omtrent fire Tusinde Aar tilbage i Tiden. Landets Beboere havde hidtil levet som Jægere og Samlere, men begyndte nu at slaa sig ned i Bygder, hvor de hakkede Jorden op, saaede Korn og holdt Kvæg i Skovene og paa Engene. De omstrejfende og krigeriske Jægere forsvandt efterhaanden og blev erstattet af de bosiddende, fredselskende Agerdyrkere: Bønderne. Helt trygge sad de dog ikke i deres lerklinede Hytter, for Overfald og Rov har vistnok — især i Begyndelsen af dette Tidsrum — ikke været sjældne; men efterhaanden som Bygderne voksede eller sluttede sig sammen i større Samfund og Tjoda), kom der fredelige og gode Tider for Bønderne.

Det er denne Overgangstid, som med skiftevis Gny af Stridsøkse og Hakkers fredelige Arbejde danner Grundlaget for det, der her skal fortælles.

1.

Udstødt.

Alle Bopladsens voksne Mænd var med Ture i Spidsen paa Storjagt langs Kysten nordpaa og i de store Skove inden for Kysten.

Hjemme paa Bopladsen havde Kvinderne imens travlt med at forberede alt til Modtagelsen af Mændene, naar de kom tilbage fra Jagten. En Del sad og gruttede Korn. Med en kugleformet Sten knuste de Kernerne, der laa i en Fordybning, som var lavet i en større Sten. Det var et strengt Arbejde, der nok kunde drive Sveden frem; en Gang imellem rettede de Ryggen for at stryge Haaret, der gerne vilde falde frem i Ansigtet og hænge ned i Melet, tilbage og tørre den værste Sved væk fra Panden. Men varmt var det, og i Spidsen af hver eneste Næse hang der til Stadighed en lille Sveddraabe, som slap sit Tag, naar den blev for stor og tung, og begravedes i de voksende Meldynger.

Naar en Kværn var fuld, kom en anden Kvinde til og øste med Hænderne Melet over i en Lerkrukke, og i den blev det blandet og rørt ud med Gedemælk til en tyktflydende Vælling. Denne blev saa baaret hen til det store Baal for at blive bagt til Brød.

Ved Baalet havde et Par yngre raske Kvinder travlt med at varme Sten op, og det var ikke noget let og behageligt Arbejde, for der vankede baade brændte Fingre og Røg i Øjnene; — de andre Kvinder kaldte dem altid Grædekonerne.

Naar en Sten var tilstrækkelig ophedet, blev den trukket ud af Baalet og lidt af Dejgen hældt paa den. I Løbet af et Øjeblik forvandledes den flydende Melvælling til en tynd, haard og sejg Kage, som det var en Lyst at sætte Tænderne i, ikke mindst samme Dag som den var bagt.

Under Arbejdet snakkede og sludrede Kvinderne, saa man kunde høre dem over hele Bopladsen — og et godt Stykke længere. Men det var nu ogsaa saadan en dejlig lun Foraarsdag.

Nede ved Stranden sad Pigerne og havde travlt med at lave Lerkrukker. Det var rigtig et Arbejde for de slanke, rappe Pigehænder. Paa store, flade Sten blev Leret trillet ud i lange, tynde Pølser, og disse blev saa i Ringform lagt oven paa hverandre og med Fingrene glittet ud i hinanden baade udvendig og indvendig. Der var ikke to Krukker, der blev ens — hver Pige havde sit Speciale. Een Krukke var buttet og rund forneden og havde en lang, bred Hals, en anden var høj og slank og krummede ind foroven, en tredie fik Hank i Siderne, og en fjerde fik Øskener, saa den kunde hænges op i Snore. Men alle sammen blev de lavet med fine Ornamenter, der blev trykket ind i det vaade Ler med en Benspids eller en Muslingeskal. Især den lille Hjertemuslingeskal var fortræffelig til det Brug; den efterlod det allernydeligste takkede Spor i Leret.

Paa en stor Sten et Stykke borte stod et helt lille Kompagni af Krukker og Vaser til Tørring i Solen. Mange af dem kunde i Skønhed sagtens maale sig med dem, de voksne lavede.

Drengene, de Skarnsbæster, bestilte ikke andet end at drille Pigerne. Naar en Krukke blev ekstra bred forneden, eller naar en Vase blev lidt for trang foroven eller fik Ørerne sat lidt skævt paa, saa gav de sig omgaaende til at drage uforskammede og fornærmende Sammenligninger mellem Kunstværket og dets Skaberinde. Som om de kunde bedre selv, de Pralhalse!

For nylig var nogle af Drengene endog gaaet saa vidt, at de havde stjaalet en af Krukkerne og stillet den op paa en Sten ude i Vandet og givet sig til at kaste til Maals efter den, indtil den ramlede i Vandet i tusinde smaa Stykker. Men det kan nok være, at der vankede til de arme Syndere, da et Par af Pigernes Mødre hørte Skraalet og kom deres Afkom til Undsætning. Og det var vel Grunden til, at Drengene ikke var helt saa paagaaende i Dag, som de plejede. De holdt sig lidt paa Afstand og stod bare og brugte Kæbetøjet; men i den Idræt gav Pigerne dem ikke noget efter, og derfor varede det heller ikke længe, før de luskede af — hen ad Stranden for at finde noget andet at fordrive Tiden med. Det lykkedes dem ogsaa fuldt ud, for et Øjeblik efter var de fleste af dem indviklet i et forrygende Slagsmaal om en død Edderfugl, der laa paa Stranden.

Et godt Stykke ude i Vandet gik to store Drenge og stangede Aal. Den største af dem var Sten, Storjægeren Tures Søn, og den anden var hans gode Ven Eik, hvis Far for mange Aar siden var blevet dræbt af en Bjørn under en Jagt.

Ture havde givet Drengene Lov til at bruge hans Aalestangere, og en saadan Chance havde de selvfølgelig ikke kunnet lade gaa fra sig. Tangskoven herude var vrimlende fuld af Aal, og Udbyttet var allerede nu temmelig stort. Fangsten blev puttet i en Skindpose, som de bar foran sig paa Maven, og som tydelig nok var fyldt med noget, der endnu kunde røre sig.

Vanskeligheden ved Aalefangst bestod i at faa Aalen op af Vandet og af Spidserne paa Stangeren, inden den gled af — men det gjorde den som oftest. Sten havde prøvet at presse Stangeren mod Bunden og saa tage Aalen med Hænderne dernede; men han opdagede snart, at det var saa godt som umuligt at holde en Aal med de bare Hænder, især saa længe den befandt sig i Vandet.

Sten var kommet ud paa en Plet med tæt Bevoksning af Søgræs, og han havde ikke stødt mange Gange, før han paa Rystelserne i Skaftet kunde mærke, at han havde en mægtig Aal fat. Han trykkede godt til, og med en skovlende Bevægelse fik han Aalen — en ren Kæmpe — op af Vandet, og for at være sikker paa sit Bytte satte han Tænderne i Nakken paa den, mens han trak den af Odden, den var spiddet paa. Men da Aalen havde faaet Kroppen fri, snoede den sig i et Nu om Halsen paa Sten, som blev saa forskrækket, at han slap sit Tag med Tænderne — og væk var Aalen.

Sten blev rasende, og de Aal, han herefter fangede, bed han omgaaende Hovedet af; han skulde minsandten lære dem. Og dog smuttede lidt senere en af de hovedløse Aal ogsaa fra ham.

Da Jægerne holdt deres Indtog i Bygden, samledes Kvinderne og Børnene og bød dem velkommen med høje Jubelraab og Sang. Blandt de mest begejstrede var Sten, men han havde rigtignok ogsaa al mulig Grund til at være stolt af sin Far, den store Jæger. Sammen med Eik sluttede han op bag Jægerne og prøvede at bilde sig selv ind, at han havde været med til at nedlægge de Kronhjorte, Raadyr og Vildsvin, der nu laa paa Kærrerne. Sten og Eik havde begge to oplevet fjorten Solhverv og kunde derfor snart ikke henregnes til Børnene mere.

Det fældede Vildt blev kørt ned ad Bopladsens Hovedgade, som for øvrigt — bortset fra nogle Smøger — var den eneste Gade, idet Bopladsen blot bestod af en lang Række Hytter, der var opført med en lang fælles Væg, bygget af Græstørv — mere end et Stenkast lang — ud mod Vejen. Der var ingen Mur bagtil, for Rækkehytterne var bygget op mod en temmelig stejl Skrænt. Midt ned gennem hele Husrækken stod en Række svære Egestolper, der bar Taget, som var dækket med Grene, Græs og Tang.

Hvor Rækkehytterne holdt op, laa fire halvmaaneformede Huse, hvis Vægge var bygget af lerklinet Risfletning, og som ogsaa var bygget ind i Skraaningen bagved. Her boede de fornemmere Folk i Bygden, bl. a. Stens Far, der sikkert vilde blive valgt til Høvding, naar gamle Bjørn inden ret længe trak sig tilbage. Den sidste — og største — Hytte tilhørte Gutta — Bopladsens Gode. Han og hans Familie var hellige Personer — han var Gudernes Stedfortræder og deltog ikke i Bopladsens Arbejder og Jagter; — tværtimod skulde han og hans forsørges af de øvrige Indvaanere — og helst forsørges godt.

Nu havde der i lang Tid bestaaet et heftigt Fjendskab mellem Ture og Gutta, fordi denne saa sin Magt truet af den Indflydelse, Ture og hans store Dygtighed havde paa Stedets Folk. Naar Ture blev Høvding — og det havde Gutta al mulig Grund til at frygte for, at han blev — vilde han sikkert blive Stedets Førstemand — og det var en Stilling, som hidtil havde tilkommet Goden, der altid havde været en frygtet Person, som det gjaldt at staa sig godt med. Maaske vilde Folket blive mindre flittigt til at ofre til Guderne, og det vilde være slemt for Gutta, — for rigtignok var det til Guderne, man ofrede af det bedste, f. Eks. fra Jagten, men det var jo Gutta og hans Familie, der fortærede Herlighederne — paa Gudernes Vegne.

Gutta var klar over, at hans Magt ene og alene byggede paa Folkets Frygt for Guderne — selv var han en lille, fed, grim Mand, hvis Krop aldrig havde været udsat for Strabadser, og hvis Arme ikke var blevet styrket ved legemlig Anstrengelse; — i lige Kamp med en hvilken som helst af Bopladsens voksne Mænd vilde han uundgaaeligt være bukket under. Men heldigvis for ham frygtede Folket i høj Grad Guderne, og han gjorde ogsaa sit til at styrke denne Frygt. Aldrig var et Tordenvejr gaaet hen over Egnen, uden at han straks samlede Bopladsens Folk og med vilde Fagter udskreg Gudernes Vrede over deres Hoveder; sikkert vilde det snart ende med, at Himlen opslugte den ganske Boplads med samt dens Indvaanere, for Guderne vilde ikke finde sig i at blive forsømt. For al denne Torden baade fra oven og fra neden kunde Folket ikke klare sig; man ofrede som aldrig før — og Gutta og hans Familie blev federe og federe.

Jægerflokken standsede paa den aabne Plads foran Tures og Guttas Hytter, og her blev al Vildtet læsset af. Nu skulde Jagtfesten tage sin Begyndelse; enhver skulde denne Dag have alt, hvad han kunde spise. Men først skulde det bedste af Byttet ofres til Guderne. Til det bedste regnedes Hjortenes Indvolde og Vildsvinenes Lever og Hjerte. Selve Kødet regnedes ikke for særlig værdifuldt, og naar der var nok af Føde paa Bopladsen, blev det overhovedet ikke spist, men kastet bort som Føde til Hunde, Tamsvin og Gribbe.

Men nu foretog Ture sig noget skæbnesvangert. Da han som Anfører havde skaaret Maven op paa det første Vildsvin, skar han Leveren og Hjertet ud og bar det — ikke til Godens Hytte — men ind til sin syge Kones Leje; maaske kunde en saa stor Lækkerbidsken gøre hende rask; det havde man før set.

Mændene fulgte lamslaaede Ture med Øjnene — aldrig var noget lignende passeret før paa Bopladsen. Hvad vilde Enden paa denne Dristighed dog blive?

Gutta stod ved Indgangen til sin Hytte — bleg af Raseri — Fedtet paa hans Lemmer bævrede af indestængt og vild Harme. Han syntes at staa og spekulere et Øjeblik — ubeslutsom og usikker; men pludselig forsvandt han ind i sin Hytte og kom snart efter ud igen med en hvid Stok i højre Haand.

Da nu ogsaa Ture kom frem paa Pladsen igen, kastede Gutta med et rasende Hyl Stokken efter ham og ramte ham midt paa Brystet. Slaget var slet ikke haardt, og dog var Virkningen forfærdelig. Ikke saadan at forstaa, at Ture regnede med selve denne Fyrrepinds Slagkraft — men det var jo heller ikke i selve Slagets Vægt, at Virkningen laa. Nej, Stokken var Bopladsens Bandlysningstræ — en Gudernes Finger, der kunde gøre enhver Mand fredløs — et frygteligt Vaaben i Godens Hænder.

Nu var Ture altsaa fredløs; inden Solopgang næste Dag skulde han have forladt Bopladsen, og fra det Øjeblik var det enhver Mands Ret, ja Pligt, at dræbe ham, hvis man traf ham. Og enhver, der vovede at omgaas ham, vilde selv i samme Øjeblik være fredløs og underkastet de samme Vilkaar.

Ture havde i samme Øjeblik, han var blevet ramt af Stokken, grebet til sin Kølle for at slynge den i Hovedet paa Gutta, og var det sket, vilde det have været den sikre Død for Gutta. Ingen — hverken Mennesker eller Dyr — var nogen Sinde kommet levende fra et Sammenstød med Tures Kølle.

Men da Ture i samme Øjeblik saa Mændene vige tilbage fra sig — paa een Gang rædde og truende — saa tog han sig i det, satte sin Kølle paa Plads og gik langsomt ind i sin Hytte.

Der blev ikke noget Festmaaltid. Overalt herskede Tavshed og en vis Angst for, hvad den nærmeste Fremtid vilde bringe. Man kom og hentede sin Andel af Vildtet og gik straks til sin Hytte for at berede Maaltid hver for sig.

Sten stod et Øjeblik raadvild; — hvad nu? Hans Far fredløs og hans Mor dødssyg. Han mødte Guttas Blik, og det varslede ikke godt. Dog kunde ingen gøre ham noget i Anledning af det skete, saa længe han ikke søgte sin Far. Han havde selvfølgelig aldrig før gjort sig det klart, hvad det vil sige at være faderløs. Der paa Bopladsen gav de voksne Mænd sig aldrig af med Børnene; først naar Drengene blev unge Mænd, begyndte Oplæringen og Indøvelsen i Brug af Vaaben og Redskaber. Det var vist derfor ikke en Søns Kærlighed til sin Far, der fik Sten til at fælde en Taare nu; — snarere var det Sorgen over, at en saa dygtig Mand som Ture skulde lide denne frygtelige Skæbne. Ture var den fødte Høvding — stærk, dygtig, retfærdig og modig — og nu vilde han blive jaget som et vildt Dyr, indtil han led en ynkelig Død i Skovens skumle Dybder, for der kunde ingen Mand klare sig paa egen Haand. Skovens Aander var ogsaa den fredløses Fjender.

Sten gik et Stykke bort fra Bopladsen for at være ene med sin Sorg. Siddende paa en Sten helt nede ved Vandet hengav han sig til sine triste Tanker. Fra nu af hørte han til blandt de ringeste i Bygden — han spiste jo Naadsensbrød — i hvert Fald saa længe han ikke var voksen og kunde være med i Jægernes Flok. At slaa Følge med Faderen vilde være den visse Død; — at flygte bort fra Bopladsen paa egen Haand vilde være halsløs Gerning; — tilbage var kun at blive — og det forekom ham uudholdeligt.

Pludselig følte han en Haand paa sin Skulder — han saa op — og der stod Eik, hans Ven; Eik tog hans Haand, trykkede den fast, men sagde ingenting; satte sig blot ned ved Siden af ham — aabenbart lige saa trist i Sindet som han selv. Nu følte Sten, hvad det vil sige at have en virkelig Ven — en, man bogstavelig talt deler Sorger og Glæder med. Han følte sig straks bedre til Mode og saa pludselig lidt mere lyst paa hele sin Stilling.

— — —

Hjemme i Hytten sad Ture den Nat ved sin Kones Sygeleje og holdt hendes Haand i sin. Hvis dette var sket med Gudernes Vilje, saa maatte enten han, Ture, have fornærmet dem, eller ogsaa var Guttas Guder falske Guder og Gutta selv altsaa en Bedrager. Maaske skulde han alligevel have slaaet ham ned. Men sikkert vilde han ogsaa derved have faaet hele Bopladsen til Fjende. Nej — Gutta havde Magten, og Ture maatte fortrække.

— — — Kort før Solopgang dækkede Ture sin Hustrus Lig med et Hjorteskind og forlod Bopladsen.

— — — Næste Morgen gik to af Guttas Slægtninge ud for at finde Ture og gøre det af med ham. Gutta havde nemlig tilbragt en søvnløs Nat, fordi han efterhaanden var blevet klar over, at Ture vel sagtens før eller senere vilde hævne sig paa ham; — derfor maatte han skaffes af Vejen, og saa snart Solen var staaet op, sendte han de to Snigmordere af Sted. Hen under Aften kom den ene — Ulf — vaklende tilbage til Bopladsen, dækket af Saar og med en brækket Arm. De havde truffet Ture og givet sig i Kast med ham. Ulfs Ledsager var blevet dræbt, men Ulf havde — sagde han — givet Ture Banesaar. Gutta behøvede ikke mere at frygte noget fra den Kant.

To Dage senere døde Ulf af sine Saar.

— — —

Som Storjægeren Tures Hustru skulde Stens Mor have været bisat under megen Højtidelighed i et stort Gravkammer paa Sletten, der laa oven for Bopladsen. Men som den fredløse Mands Kvinde blev hun nu uden fjerneste Ceremoni begravet i den store Køkkenmødding, der laa lidt uden for Bopladsen.

Sten tænkte med Sorg og Harme over den Skam, der overgik hans Mor. Hans gode og kærlige Moder, som han slet ikke havde været god nok imod, mens hun levede; og nu var det for sent at tænke paa at indhente det forsømte.

Længe gik han og grublede, indtil en Idé pludselig slog ned i ham, og straks opsøgte han Eik, som han betroede sig til.

Sten vilde give sin Mor en anstændig Grav.

— — — Meget tidlig næste Morgen kravlede de to Drenge op ad Skrænten og op paa Sletten. De havde et Par kraftige Stænger og en Træspade med sig og vandrede nu et Stykke ind i Landet forbi de smaa opdyrkede Agre. Jorden var overstrøet med Sten af alle Størrelser, men det gjaldt om at finde nogle af en ganske bestemt Form — og ikke større end at de kunde tumle dem.

Naturligvis kunde de kun lave en ganske lille og beskeden Stengrav — ikke tilnærmelsesvis saa stor og imponerende som de Dysser, de voksne Mænd byggede, og hvortil der tit blev brugt Sten saa store, at otte Mandfolk knap kunde tumle dem.

Da de havde udset sig en Gravplads, væltede de med Stokkene seks lige store og temmelig ensartede Sten hen til Stedet og fik dem med megen Møje stillet op i en aflang lukket Kreds. Da de umuligt kunde tumle en større Dæksten, maatte de gøre Stensætningen meget smallere, end det ellers blev brugt; der var ikke mere Plads, end at den døde lige kunde ligge der.

Til sidst skovlede de Jord op omkring Ydersiden af Stenkisten — saa højt, at Stenenes udvendige Side blev helt dækket. Nu manglede kun Dækstenen, men først skulde den døde lægges paa Plads.

Samme Nat fjernede Drengene den afdøde fra Køkkenmøddingen og bar hende ud til Gravstedet. De lagde hende paa en Oksehud, som de svøbte op om hende, og paa Moderens Bryst lagde Sten hendes Ravsmykker og andre Ejendele.

Desværre viste den Dæksten, som de havde udpeget, sig at være alt for tung. De tumlede og maste med den længe, men kunde ikke flytte den. De maatte derfor, hvor nødig Sten end vilde, vælge to mindre, som de saa endelig fik anbragt paa Plads. Alle Huller blev fyldt ud med mindre Sten, og endelig blev saa det hele dækket med Jord. Og det var ikke det mindst besværlige Arbejde.

Først seks Dage efter var Graven færdig, og som den laa der — som en lille rund Kuppel — der var vokset op af Sletten og med en Kreds af Sten udenom for at hindre Krænkelse af Gravfreden — vidnede den om en Drengs Kærlighed til sin Mor, — en Følelse, der i de Tider vistnok kun sjældent kom til Udtryk.

2.

Flugten.

En Nat nogen Tid efter Begravelsen sneg en Skikkelse sig langs Langhyttens Ydervæg op mod Tures og Guttas Hytter. Den holdt sig tæt ind til Muren, hvor den svagtlysende Maanes Skin ikke naaede hen. Ved Tures Hytte standsede den og lyttede. Saa lød et ganske svagt Skrig som fra en Maage, og et Øjeblik efter traadte Sten langsomt og forsigtigt ud af Hytten. Da han havde faaet Øje paa sin Ven, vinkede han ad ham, og sammen listede de to Drenge sig nu forbi de andre Storhytter og derpaa ad en Sti ned mod Stranden til et Sted, hvor der laa en halv Snes Egerb), alle sammen tilhørende Mænd fra Bopladsen.

De gik straks hen til den af Baadene, der laa nærmest Vandet; den tilhørte Gutta, — han havde nok ikke gidet trække den længere op, den Fedtvom. — Og ved forenede Anstrengelser fik de den skubbet ud i Vandet. Nu kravlede de forsigtigt op fra hver sin Side, satte sig i Bunden af Egen, Sten i Forstavnen og Eik bagest — og dermed begyndte de to Venners Flugt fra den Boplads, som de nu hadede og ikke ønskede at gense mere.

De havde besluttet sig til at sejle det første Stykke ned langs Kysten for ikke at efterlade Spor, der straks vilde røbe Retningen af deres Flugt. De holdt sig inde paa lavt Vand, hvor de kunde stage sig frem, og hvor de ikke risikerede noget, om de skulde vælte. Det gik for Resten forbavsende hurtigt fremad, men en Gang imellem maatte de jo hvile paa Stagen. De sad da og lyttede til alle de forskellige Lyde, der kom ud fra Skoven, — Lyde, som de jo ikke behøvede at blive bange for, saa længe de sad her. Fra Vandet hørte de nu og da Plask — det var en Sæl, der var blevet skræmt. Over deres Hoveder larmede jævnlig en Flok Dykænder og enkelte Maager, og fra Trætoppene lød en enlig Skovdues Kurren.

De havde egentlig besluttet sig til at efterlade Egen paa Stranden, saa snart de var kommet tilstrækkelig langt bort; men nu, da de saa, hvor hurtigt det gik, blev de enige om at holde sig til Søen, i hvert Fald saa længe Søen var saa rolig.

Saaledes lovede Begyndelsen altsaa godt — men i Øjeblikket var de jo rigtignok ogsaa mætte, og Natten var stille og lun — det var i Overgangen fra Vaar til Sommer.

Men de to Drenge havde i deres Hastværk og Overmod ikke taget i Betragtning, at der jo kunde komme Kulde, Regn og Blæst; de havde ikke et Øjeblik spekuleret paa, hvordan de skulde skaffe sig Føde uden voksne Mænds Hjælp, eller hvordan de skulde klare sig overfor de vilde Dyr, de ikke kunde undgaa at træffe paa nu og da. De var begge to dygtige Bueskytter — men Buer ejede de ikke, ja, ikke engang et Spyd eller en Flintedolk. Al den Slags ejedes af de voksne, og de havde jo bare tænkt paa det ene: at komme bort.

Da Morgenen gryede, stagede de sig i Land, trak Egen saa langt op paa Strandbredden, de kunde, og nu skulde de gerne se at faa fat paa noget spiseligt, for nu var de sultne. Rødder havde de jo altid ved Haanden, og Muslinger var der nok af paa Stranden. Æg vilde have været bedre — og da det var i Rugetiden, vilde det have været let at skaffe dem, hvis der bare havde været en Rugeplads i Nærheden.

Nu maatte de foreløbig nøjes med Muslingerne; men det var jo rigtignok ikke tillokkende at skulle fylde Maven med Slim flere Gange om Dagen uden at blive rigtig mæt; der maatte altsaa findes andre Udveje.

Først og fremmest maatte de have Vaaben. En Bue var det ikke til at tænke paa at lave, dertil hørte Redskaber og Materialer, som de slet ikke kunde skaffe sig her. Men en Økse og et Spyd var lettere at lave og vilde ogsaa være til god Nytte.

Eik satte sig straks til at slaa Flint, et Materiale, der var nok af paa Stedet. Han tog en Flintkugle og søgte ved et bestemt Slag med en anden at flække den i to. Mislykkedes det, smed han straks det hele bort — Flint var der jo nok af. Af en Halvkugle begyndte han saa ved forsigtige Slag i skraa Retning at fremstille, hvad de skulde bruge af Flinteknive, Spydspidser og Øksehoveder.

Sten gik ud for at finde Skafter, hvad der slet ikke var noget let Arbejde, for hvordan skulde han faa Grenene hugget af Træerne? Men maaske vilde Heldet staa ham bi.

Og hele Dagen sad Eik og arbejdede og arbejdede, og han glemte alt andet — ogsaa sin Sult. Flere af hans Fingre sad i eet blodigt Kød af at tage paa skarpe Flintestenskanter, og hans Tommelfingre var sorteblaa, fordi de tilfældigvis af og til var anbragt der, hvor Slagstenen ramte. Resultatet af hans Slid var en lille Bunke Knive, Spidser og Save, der laa ved Siden af ham, og det første brugelige Øksehoved var netop ved at tildanne sig under hans hidsige Slag.

Hen paa Eftermiddagen kom Sten tilbage med et Kronhjortekranium med et mægtigt Gevir. Han mente, det maatte kunne bruges. Ganske vist var Hjortetakker for længst gaaet af Mode som Økseskafter, og Mændene paa Bopladsen vilde have grint sig Skægget vaadt ved at se Drengene med saadanne Fortidsredskaber, men Sten bestemte sig alligevel til at anvende Hjortegeviret. Kunde det paa Hovedet af en Hjort gøre det af med en Mand, kunde det vel ogsaa bruges af en kraftig og snild Arm. Og brugeligt Træ var foreløbig ikke til at faa.

Men nu var de to Drenge klar over, at de maatte have noget ordentligt at spise inden Mørkets Frembrud, om de ikke skulde ligge vaagne den hele Nat med Tarme, der gjorde ondt af Sult. De havde set Harer komme ned paa Strandbredden — vel sagtens for at faa Benene rørt; men hvordan fange en Hare med en Kæp som eneste Vaaben?

Pludselig vinkede Sten ad Eik og løb hen til Egen, som de meget snart havde faaet ud i Vandet igen. De skubbede den et godt Stykke bort fra Landingsstedet og trak den saa igen paa Land, denne Gang helt op under Skovbrynet. Mens Eik nu gik tilbage for at fortsætte, hvor han slap — med at save et Par Økseskafter ud af Geviret — tog Sten fat paa det, han havde sat sig i Hovedet: at lave en Vildtfælde.