Johanna Spyri

Heidi får brug for, hvad hun har lært

Lindhardt og Ringhof

Heidi får brug for, hvad hun har lært
er oversat fra tysk af Rose-Marie Tvermoes efter

Heidi kann brauchen, was es gelernt hat

Copyright © 1881, 2016 Johanna Spyri og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711506721

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel I

Rejseforberedelser

Den rare doktor, der havde haft den afgørende stemme, da lille Heidi blev sendt hjem til Alperne, gik hen ad Bredgade. Han var på vej til Sesemanns hus. Det var en tidlig morgen i september, og solen skinnede så varmt og klart, som nogen kunne ønske sig, og alle mennesker så også glade ud. Men doktoren gik bare og så ned i brolægningen; han havde vist ikke engang opdaget, hvor blå himlen var. Han så dybt bedrøvet ud, og det havde han aldrig gjort før. Hans hår var blevet meget mere gråt siden foråret. Doktoren havde haft en datter; hun var hans eneste barn, og de havde knyttet sig stærkt til hinanden siden hans kones død. Hun havde været sin fars største glæde på denne jord, men for et par måneder siden var hun blevet meget syg og døde. Efter det var doktoren ikke længere den glade og smilende mand, han før havde været.

Da han ringede på Sesemanns dør, lukkede Sebastian op for ham med største iver. Han bukkede og skrabede for rigtig at vise, hvor stor pris han satte på doktoren. Doktoren var nemlig ikke alene hr. Sesemanns bedste ven og hans lille datters læge; hans venlige væsen havde vundet alle husets øvrige beboere, så hver eneste af dem regnede ham for en god ven.

– Nå, alt ved det gamle, Sebastian? sagde doktoren; det var hans stående spørgsmål. Han gik op ad trappen, fulgt af Sebastian, der stadig prøvede at vise ham sin hengivenhed – i nogen grad forgæves, da doktoren jo vendte ryggen til ham.

– Det var dejligt, at du kunne komme, doktor! udbrød hr. Sesemann, så snart han fik øje på ham. – Vi må have snakket ordentligt ud om den Schweizerrejse. Synes du stadig, det er forkert at sende Klara af sted, før der er indtrådt en tydelig bedring i hendes tilstand?

– Kære Sesemann, hvad går der dog af dig? Doktoren satte sig ved siden af sin ven. – Hvor er jeg ked af, at din mor ikke er her! Så slap vi for al den udenomssnak og fik med det samme orden i sagerne. Det er håbløst med dig. Nu er det tredje gang, du har sendt bud efter mig – kun for at høre mig sige det samme som de to foregående gange.

– Jeg forstår så godt, at du er ved at tabe tålmodigheden med mig, svarede hr. Sesemann. Han lagde hånden på sin vens skulder som for at undskylde sig. – Men du må da kunne indse, at det skærer mig i hjertet at nægte barnet det, som jeg har lovet hende, og som hun i måneder har glædet sig til både nat og dag. Hun har båret sine lidelser i den sidste vanskelige tid så smukt og tålmodigt, fordi forventningen om Schweizerrejsen hjalp hende; hun glæder sig usigeligt til at gense sin veninde Heidi og se hendes hjem i bjergene. Og nu skal jeg så sige til den søde pige, der altid har måttet give afkald på det meste af det, der ellers glæder børn i hendes alder, at hun må opgive sit højeste ønske! Nej, jeg kan næsten ikke få mig selv til det.

– Men Sesemann, det kan nu engang ikke være anderledes, sagde doktoren meget bestemt. Hans ven sad tavs og bedrøvet, så han fortsatte: – Prøv nu at se sagen, som den virkelig forholder sig. Det er den værste sommer, Klara har haft i adskillige år. Der kan overhovedet ikke være tale om at sende hende ud på så lang en rejse; det kunne få de mest katastrofale følger. Og nu er vi allerede i september. Vist kan der være dejligt i bjergene på denne tid af året, men der kan også være koldt. Dagene er blevet meget kortere, og der kan slet ikke være tale om, at Klara overnatter på sæteren. På den måde kan hun kun være deroppe et par timer hver dag. Turen fra Bad Ragaz kan ikke gøres på mindre end et par timer; hun må jo bæres hele vejen derop. Kort og godt, Sesemann – det kan ikke lade sig gøre! Men jeg skal gerne gå med dig ind til Klara og forklare hende det hele. Hun er en fornuftig pige, og så kan jeg med det samme fortælle hende om de planer, jeg har lagt for hende. Hun skal til Ragaz i maj, og der skal hun underkaste sig en længere badekur, indtil man er sikker på, at der er ordentligt varmt på sæteren. Derefter kan hun så af og til blive båret derop; hun skulle til den tid være styrket så meget, at hun kan få virkeligt udbytte af sine bjergture. Du må kunne sætte dig ind i, at en eventuel bedring kan underbygges på den måde – men at man rigtig nok også er nødt til at gå frem med yderste varsomhed og ikke et øjeblik slække på omhuen.

Hr. Sesemann havde siddet og hørt efter, tavs og med bedrøvet mine. Men nu rejste han sig pludselig og udbrød: – Doktor! Sig mig så din ærlige mening! Er der overhovedet håb om, at Klaras tilstand nogen sinde ændrer sig til det bedre?

Doktoren trak på skuldrene. – Ikke meget, svarede han. – Men prøv engang at sætte dig i mit sted. Du har dog et barn, et levende barn at elske; hun glæder sig hver dag, til du kommer hjem, og er lykkelig, når I genses. Du behøver aldrig at vende hjem til et tomt hus og sætte dig til at spise alene. Og dit barn har det så godt, som forholdene tillader det. Ganske vist må hun give afkald på en del barnlige glæder, men på andre måder er hun forkælet og har mere end andre. Åh, nej, Sesemann, der er ikke grund til at have større medlidenhed med jer. I har det godt sammen – og tænk så endnu engang på mig og mit ensomme hjem.

Hr. Sesemann havde rejst sig og gik med lange skridt op og ned ad gulvet, som altid når han var stærkt oprevet. Han standsede pludselig foran sin ven og klappede ham på skulderen.

– Doktor, du er slet ikke dig selv, sagde han sagte. – Det gør mig ondt at se dig så bedrøvet. Der må gøres noget, og ved du hvad? Du skal rejse til Schweiz og besøge Heidi i hendes bjerge – og bringe hende hilsener fra os alle.

Doktoren blev ikke så lidt overrasket over det forslag og prøvede at sige nej, men det fandt hr. Sesemann sig ikke i. Han var så glad for sin egen idé, at han straks tog doktoren i armen og trak ham med over til Klara. Den syge pige blev som altid opmuntret, så snart hun så doktoren. Han havde altid været venlig mod hende, og hver gang han besøgte hende, havde han noget nyt og morsomt at fortælle hende. I den sidste tid havde han ikke været helt så glad som før og hun vidste godt hvorfor. Hun rakte hånden ud imod ham, og han satte sig hos hende. Hr. Sesemann satte sig også og tog hende i hånden; han begyndte straks at tale om rejsen til Schweiz og forsikrede, at han havde glædet sig lige så meget til den som hun. Han gik let hen over hovedsagen, at de ikke kunne komme af sted foreløbig; han kunne ikke lide at se Klara græde. Derimod udbredte han sig over sin nye idé og forklarede, at deres gode ven doktoren ville have godt af at rejse; han trængte til virkelig ferie og rekreation.

Selvfølgelig fik Klara tårer i de store blå øjne, selv om hun gjorde sig megen umage for ikke at græde. Hun vidste jo, at intet kunne gøre hendes far så bedrøvet som at se hendes tårer. Men det var hårdt at måtte opgive det, hun havde glædet sig så meget til. Hele sommeren havde hun set hen til sit besøg hos Heidi; det havde været hendes eneste trøst i mange ensomme timer. Men Klara plejede ikke at tigge, når hun indså, at det ikke kunne være anderledes. Når hendes far sagde nej til hende, var det for hendes eget bedste, og der kom ikke noget godt ud af at trodse ham. Hun bed gråden i sig og klyngede sig til det eneste håb, hun endnu havde igen. Hun trykkede den rare doktors hånd og sagde bønfaldende:

– Kære, kære onkel doktor, vil De ikke nok rejse derhen, hvor Heidi bor og farfar og Peter og gederne. Jeg kender dem så godt fra alt det, Heidi har fortalt om dem. Og så kan De tage alt det med, Heidi skal have. Jeg har fundet på så meget godt, også til bedste. Vil De ikke nok rejse, onkel doktor? Så skal jeg tage al den levertran, De forlanger, mens De er væk.

Det er ikke til at sige, om det var det løfte, der gjorde udslaget, men man må jo næsten tro det. I hvert fald smilede doktoren nu og svarede:

– Ja, så bliver jeg vel nødt til det, lille Klara, hvis du lover at blive rigtig tyk og rund, som din far og jeg helst vil have det. Og hvornår skal jeg så rejse? Har du også bestemt det?

– Det skal helst være i morgen tidlig, onkel doktor, svarede Klara.

– Og det har hun ret i! sagde hendes far. – Solen skinner, himlen er blå, og der er ingen tid at spilde. For hver dag du bliver her, spilder du en dejlig dag i Alperne.

Doktoren kom igen til at smile. – Ja, når I så gerne vil af med mig! Det næste bliver vel, at du bebrejder mig, at jeg overhovedet er her endnu, Sesemann. Jeg skal nok rejse i en fart.

Men Klara ville alligevel ikke slippe ham lige med det samme. Der var så meget, han skulle sige til Heidi fra hende – og så var der alt det, han skulle se rigtig godt på, så han kunne beskrive det for hende, når han kom hjem igen. De ting, Heidi skulle have, måtte sendes efter ham, for frøken Rottenmeier havde jo ikke fået pakket dem ind endnu. Hun var ikke hjemme, men ude at gå tur, og hun ventedes ikke hjem lige med det samme.

Doktoren lovede at gøre alt, hvad Klara bad om. Han kunne ganske vist ikke nå at rejse straks næste morgen, men næste dag igen skulle det nok kunne lade sig gøre. Og når han så kom hjem igen, kom han straks hen til Sesemanns og fortalte Klara om alt det, han havde oplevet.

Tjenestefolkene i et herskabshus har tit en mærkværdig evne til at opfatte, hvad der går for sig i herskabets stuer, før de har fået noget at vide. Både Sebastian og Tinette havde åbenbart denne evne, for allerede da doktoren var på vej ned ad trappen ledsaget af Sebastian, kom Tinette ind til Klara, der havde ringet på hende.

– Tinette, vil De hente en hel dåse med den skærekage, vi plejer at få til kaffen, sagde Klara. – Men den skal være helt frisk. Hun pegede på dåsen, som hun havde haft stående parat i lang tid. Tinette tog dåsen med hånlig mine, og da hun nåede hen til døren, sagde hun spidst:

– Som om det var ulejligheden værd!

Sebastian lukkede døren op, høflig som altid, bukkede dybt og sagde: – Doktoren ville vel ikke være så venlig også at hilse den lille frøken fra Sebastian?

– Se se, Sebastian! sagde doktoren venligt. – Ved De allerede, at jeg skal rejse?

Sebastian rømmede sig let.

– Jah … joh … Jeg ved såmænd ikke rigtig, hvordan det gik til, men … Jo, nu har jeg det! Jeg kom rent tilfældigt gennem spisestuen, da jeg hørte den lille frøkens navn blive nævnt, og så går det, som det så ofte gør, den ene tanke følger efter den anden, og på den måde …

– Javel, javel! lo doktoren. – Og jo flere tanker, der følger efter hinanden, des klogere bliver man! Nå, men farvel da. Jeg skal nok hilse.

Doktoren skulle netop til at gå ud ad døren, da han stødte på en forhindring. Frøken Rottenmeier var kommet tidligere hjem end beregnet, fordi det blæste så stærkt. Nu var hun på vej ind ad døren. Hun havde et hvidt sjal på, og vinden greb fat i det og spændte det ud som et sejl. Doktoren trådte et par skridt tilbage, for at hun kunne komme ind. Men frøken Rottenmeier følte en ganske særlig hengivenhed og respekt for ham, så hun ville vise ham samme høflighed og lade ham komme ud først. Hun trådte også et par skridt tilbage, og så stod de der og gjorde gensidig plads for hinanden. Vinden greb fat i det udspændte sjal, og pludselig fløj hun imod ham for fulde sejl. Doktoren nåede lige akkurat at smutte uden om hende; hun fløj et godt stykke forbi ham – og måtte selvfølgelig vende tilbage for at hilse på husets gode ven. Hun var i dårligt humør over stormens rasen, men doktorens nydelige manerer beroligede hende snart. Han fortalte hende om sine rejseplaner og bad hende på sin mest indtagende måde om at pakke forsendelsen til Heidi, sådan som kun hun forstod at pakke. Og så tog doktoren afsked med hende.

Klara havde ventet, at hun skulle gennem hårde kampe med frøken Rottenmeier, før hun fik hendes tilladelse til at sende Heidi alle de ting, hun havde tiltænkt hende. Men det viste sig hurtigt, at hun havde taget helt fejl; frøken Rottenmeier var i ualmindelig godt humør. Hun ryddede straks alting væk fra det store bord, så der kunne blive plads til det, Klara havde samlet. Det hele blev ordnet og bredt ud, så Klara kunne overvåge pakningen. Det var ikke noget helt lille arbejde, når de enkelte ting skulle lægges sammen og pakkes pænt. Først var der en lille tyk frakke med hætte; Klara havde fundet ud af, at sådan en måtte Heidi have, så hun kunne besøge bedste, når det passede hende vinteren igennem. Når hun havde den, behøvede hun ikke at vente, til farfar havde tid, og hun skulle pakkes ind i en sæk for ikke at omkomme af kulde. Det næste var et blødt, uldent sjal til gamle bedste. Det kunne hun svøbe helt om sig, så hun ikke frøs, når den uhyggelige blæst hylede omkring huset og fik alting til at klapre. Den store kageæske var også bestemt for bedste; hun blev nok glad, når hun fik andet at spise til kaffen end brød. Og nu – den kæmpestore pølse. Egentlig var det Peter, der skulle have den; han fik jo aldrig andet end ost og brød at spise. Men så fortrød Klara alligevel sin bestemmelse; hun var bange for, at Peter ville blive så henrykt over pølsen, at han spiste den hele på en gang. Så det var nok bedst, at det blev mor Birgitte, der fik pølsen udleveret. Så kunne hun og bedste også smage den, og hun kunne give Peter hans del i mindre portioner ad gangen.

Nu fulgte en pose med tobak. Den var til farfar, der holdt så meget af at ryge pibe, når han sad ude foran hytten om aftenen. Og tilsidst var der så en masse hemmelighedsfulde poser og pakker og æsker; dem havde Klara samlet med særlig glæde, for de var alle fyldt med overraskelser til Heidi. Frøken Rottenmeier så meget eftertænksom ud; det var slet ikke så let at finde ud af, hvordan alt det skulle pakkes. Men Klara morede sig. Hun kunne se Heidi for sig, hvordan hun hoppede i vejret og jublede af overraskelse, når den store pakke ankom. Langt om længe var værket fuldført, og en vældig bylt lå parat til afsendelse.

Sebastian kom ind. Med et rask tag løftede han bylten op på ryggen, og så begav han sig af sted til doktorens hus for at aflevere den.

Kapitel II

En gæst på sæteren

Morgenrøden lyste over bjergene, og en frisk blæst fik grenene til at gynge i de gamle graner. Heidi slog øjnene op, vækket af træernes sang. Den greb hende altid på forunderlig måde og tvang hende til at stå op for at komme ned til granerne. Hun sprang ud af sin høseng og kunne næsten ikke vente, til hun var færdig. Men hun vidste godt, at man ikke skulle jage, men altid være pænt og ordentligt klædt på, når man kom ned til farfar om morgenen.

Hun gik ned ad stigen og så, at farfar allerede var oppe og ude. Hun fandt ham uden for døren, hvor han stod og spejdede op mod himlen for at se, hvordan vejret ville blive den dag; det gjorde han hver eneste morgen.

Små rosenrøde skyer drev hen over himlen, der hurtigt blev dybere blå. Solens skær lagde sig som guld over bjergene og engene; den var netop nået op over klippekammen.

– Åh, hvor er det smukt! hviskede Heidi betaget. – God morgen, farfar!

– Nå, du er også kommet på benene? Farfar gav hende hånden, hans sædvanlige morgenhilsen.

Heidi løb hen under granerne og stod og hoppede af glæde, da de vældige træer suste og bruste langt oppe over hendes hoved. Hun sang med og jublede og hoppede endnu højere til vejrs. Imens gik farfar ind i stalden for at malke Svanelil og Bamse. Bagefter blev de vasket og børstet, før de skulle på sæteren, og så manglede der ikke andet end at tage dem med ud foran huset. Heidi kom straks løbende, da hun fik øje på sine venner. Hun lagde armene om halsen på dem og sagde god morgen. De svarede med en fortrolig brægen – og maste sig sådan ind på hende fra hver sin side for at vise deres kærlighed, at hun var lige ved at blive mast mellem deres hårde hoveder.

Men Heidi kendte ikke til frygt – og da slet ikke for deres egne geder. Da Bamse blev lidt for grov og ligefrem drev hende baglæns, sagde hun: – Bamse, kan du så holde op med at stange som den store Tyrk! Bamse trak hovedet til sig, og Svanelil rettede sig også i vejret og så vældig fornem ud. De tænkte ganske bestemt: Ingen skal komme og sige om os, at vi har lige så dårlige manerer som Tyrk! Men hvordan det så gik til – den kønne, snehvide Svanelil opførte sig altid et nummer finere end den brune Bamse.

Nu hørte man Peter fløjte nede fra stien, og straks efter kom de inden for synsvidde, de raske geder med den kvikke Svale i spidsen. Heidi løb dem i møde, og et øjeblik efter var hun midt inde i flokken. Hun blev puffet frem og tilbage af de mange glade hilsende, men hun var ikke bange for at skubbe lidt igen. Hun ville hen til den frygtsomme Snehvide, der altid blev skubbet til side af de større og stærkere geder, der ville forhindre, at den kom hen til Heidi.

– I dag kunne du nu godt ta’ og komme med, sagde Peter i en misfornøjet tone.

– Nej, jeg kan ikke, Peter, svarede Heidi. – De kan komme fra Frankfurt, hvad øjeblik det skal være, og så må jeg være her for at tage imod dem.

– Det siger du hver dag, brummede Peter.

– Ja, for det passer – og det bliver det ved med at gøre, lige til de er kommet! Du synes måske ikke, jeg behøver at være hjemme, når de kommer helt fra Frankfurt for at besøge mig? Mener du virkelig det, Peter?

– Alpe-Onkel er her jo. Peter var stadig lige fornærmet.

Farfars kraftige røst lød inde fra hytten: – Hvorfor rykker hæren ikke frem? Er det feltmarskallen, det er galt med, eller gør tropperne oprør?

Peter skyndte sig at gøre omkring. Han løftede stokken og lod den suse gennem luften. Gederne kendte lyden og stak i løb; Peter fo’r efter dem, og så gik den vilde jagt videre op ad bjerget.

Efter at Heidi var kommet hjem igen til farfar, var hun begyndt at gøre mange ting, som hun slet ikke havde tænkt over før. Hun ordnede hver morgen sin seng, og det var slet ikke let at få lagenet til at ligge glat oven på høet. Når det var gjort, gik hun ned i stuen, stillede stolene på plads og gemte alt, hvad der lå og flød. Bagefter hentede hun en klud og stod op på en stol og gned bordet, indtil det var pletfrit og skinnende. Når farfar kom ind, så han sig tilfreds omkring og sagde: – Her hos os ser der ud, som om det altid var søndag. Heidi har ikke forgæves været ude mellem fremmede!

Heidi gav sig også til at gøre rent den dag, så snart Peter var væk med gederne, og hun og farfar havde spist morgenmad. Men det var næsten ikke til at blive færdig; der var jo så dejligt udenfor, og der skete hele tiden noget, der afbrød hende. Nu kom en solstråle dansende ind ad døren, og det var, som om den kaldte hende ud: – Kom, Heidi! Kom! Det var ikke til at holde ud at blive inde længere.

Solen funklede rundt om det lille hus, og det lyste fra alle bjergtoppe og langt ned i dalen. Jorden var så gylden og helt tør, så hun satte sig ned for at se sig rigtigt om. Men så huskede i stuen, og at hun slet ikke havde fået tørret bordet af. Hun skyndte sig ind for at fortsætte morgenarbejdet, men det va-Granerne sang deres vældige sang, og hun svajede og vuggede i takt med dem. Farfar havde travlt i stalden, men han kom hun pludselig på, at den trebenede skammel endnu stod midt rede ikke længe, før det igen trak i hende, så hun måtte ud. engang imellem frem i døren og stod og så smilende på Heidi. Han forsvandt igen – men blev straks efter kaldt tilbage. Heidi råbte:

– Farfar! Farfar! Kom! Kom dog!

Han skyndte sig ud. Hvad var der nu på færde? Barnet var vel ikke kommet noget til? Men så så han hende. Hun var på vej hen mod stien og råbte: – De kommer, de kommer! Og doktoren er den allerførste!

Heidi styrtede sin gamle ven i møde. Han rakte hånden frem da hun nåede hen til ham, og hun klamrede sig til den med begge sine og udbrød henrykt: – God dag, hr. doktor! Og mange, mange tak!

– God dag, Heidi. Men hvorfor takker du mig så hjerteligt? spurgte doktoren med et venligt smil.

– Fordi det var Deres skyld, at jeg fik lov at komme hjem til farfar, svarede hun alvorligt.

Doktorens ansigt strålede som solen selv. Han havde slet ikke ventet en modtagelse som den. Han havde følt sin ensomhed som aldrig før, da han var på vej op ad bjerget, så han havde ikke engang lagt mærke til, hvor smukt der var omkring ham – eller at der blev smukkere og smukkere, jo højere han kom op. Han havde nærmest regnet med, at hans lille patient havde glemt ham; han havde jo ikke set ret meget til hende, og han vidste, hvordan folk plejede at tage det, når der kom en anden end den, de ventede. Han troede kort sagt, at Heidi ville blive dybt skuffet ved synet af ham – og så tog hun imod ham, som om han var en af hendes ældste og kæreste venner, og takkede oven i købet for noget, der havde været en helt naturlig ting for ham.

Han tog hende i hånden og sagde venligt: – Kom så Heidi! Kan du vise mig, hvor din farfar bor, så jeg rigtig kan se, hvordan du har det nu.

Men Heidi blev stående og så forundret ned ad stien.

– Hvor er Klara og bedstemama? spurgte hun.

– Ja, nu kommer jeg til at sige noget, du bliver ked af. Jeg er også ked af det, men det kan nu engang ikke være anderledes. Jeg kommer alene. Klara er syg, og hun kunne ikke rejse, og så kom bedstemama heller ikke med. Men de kommer ganske bestemt til foråret, når dagene er rigtig lange og lyse.

Heidi blev stående uden at røre sig. Det var ikke til at fatte, at det, hun så tit havde set for sig, ikke blev til virkelighed. Hun så helt fortumlet ud, og doktoren stod tavs ved siden af hende. Der var meget stille omkring dem; den eneste lyd, der var at høre, var granernes susen højt oppe over deres hoveder. Men så kom Heidi pludselig i tanker om, hvorfor hun var løbet ned ad stien: for at tage imod sine gæster. Og doktoren var jo en gæst!Hun så op på ham. Han så så bedrøvet ud.Sådan havde hun aldrig set ham før; han havde været meget gladere hjemme i Frankfurt. Det var noget, Heidi forstod; hun kunne ikke tåle, at andre mennesker var bedrøvede og da slet ikke den rare doktor. Det måtte være, fordi Klara og bedstemama ikke var kommet med, og det skulle være nemt nok at trøste ham. Hun skyndte sig at sige: – Der er ikke så længe til foråret, og så kommer de jo. Måske kan de så blive her meget længere; det vil Klara nok gerne. Kom, så går vi op til farfar.

De gik op til hytten med hinanden i hånden. Heidi var meget ivrig efter at glæde doktoren, så hun blev ved med at forsikre, at der var slet ikke så længe til det blev sommer igen, med lange, dejlige dage og lune aftener. Før man vidste af det, var det sommer, og Heidi blev så overbevist af sine egne forsikringer, at hun sagde til farfar:

– De er ikke med denne gang, men det varer ikke ret længe, før de kommer.

Farfar betragtede ikke doktoren som en fremmed; Heidi havde jo fortalt så meget om ham. Den gamle mand gav gæsten hånden og bød ham hjerteligt velkommen. De to mænd satte sig på bænken foran huset, og der blev også en lille plads til Heidi. Doktoren bad, om hun ikke nok ville sidde ved siden af ham. Han gav sig til at fortælle om, hvordan hr. Sesemann havde fundet på, at han skulle rejse. Han mente også selv, at han havde godt af at komme lidt ud af de daglige folder; han følte sig ikke helt så rask og energisk, som han gerne ville. Han hviskede til Heidi, at om lidt kom der noget, han havde haft med til hende fra Frankfurt, og som hun nok blev meget gladere ved at se end en gammel, træt læge. Heidi var vældig spændt på, hvad det var.

Farfar sagde, at doktoren sikkert ville have godt af at tilbringe de smukke efterårsdage oppe i bjergene – eller i det mindste at komme op til dem, når vejret var godt. Han kunne desværre ikke invitere ham til at bo hos sig; han havde ingen ekstra seng at tilbyde en gæst. Men han syntes ikke, han skulle slå sig ned i Ragaz; det var langt væk. Han kunne sikkert få et værelse i Dörfli; værtshuset dernede var ikke et luksushotel, men der var pænt og rent. Hvis doktoren boede der, kunne han hver morgen komme op på sæteren, og luften heroppe var efter Alpe-Onkels mening det sundeste på denne jord. Han skulle gerne gå ture med ham og vise ham vej, hvad han så ville se af bjerge. Doktoren syntes, det lød, som om det var en god idé, og aftalen blev, at han indrettede sig som foreslået.

Solen var imidlertid kommet højt op på himlen; det var middagstid. Vinden havde lagt sig, og granerne rørte sig ikke. Det var stadig mildt efter årstiden, og man sad godt i læ fra huset på bænken midt i solskinnet.

Farfar rejste sig og gik ind i huset. Han hentede bordet ud og stillede det foran bænken.

– Heidi, du kan hente alt, hvad vi behøver til borddækningen, sagde han. – Herren må tage til takke med, hvad huset formår; selv om kosten er enkel, er spisestuen ikke at foragte!

– Det skal De have ret i, sagde doktoren og så ned over dalen. – Jeg tager med glæde mod indbydelsen; heroppe må alting smage herligt.

Heidi løb frem og tilbage som et flittigt lille egern og kom med alt, hvad der var af service i skabet. Hun syntes, det var en stor lykke at have doktoren som gæst. Farfar sørgede for traktementet; han kom med den store mælkekande og med et stort stykke varm, gylden ost. Han skar gennemsigtige skiver af det rosenrøde flæsk, han selv havde tørret heroppe i den rene luft. Måltidet smagte doktoren som intet andet, han havde fået i lange tider.

– Ja, her skal Klara ganske afgjort op, sagde han. – Her får hun nye kræfter, og hvis hun hver dag spiser, som jeg har gjort i dag, bliver hun rund og fast i huldet som aldrig før i sit liv.

Pludselig kom en mand til syne på stien; han slæbte på en pakke, der var næsten lige så stor som han selv. Da han nåede helt op, lagde han pakken fra sig på jorden og blev stående for at indånde den friske bjergluft.

– Der har vi nok det, jeg havde med fra Frankfurt, sagde doktoren. Han tog selv det yderste lag af pakken og smilede så til Heidi: – Kom her, mit barn! Du må selv tage dine skatte frem.

Heidi kom – og så med store, forundrede øjne på alle herlighederne. Hun var helt stum – indtil doktoren tog låget af den store kagedåse og sagde: – Her skal du se, hvad bedste skal have at spise til sin kaffe! Hun jublede af glæde: – Nu skal bedste rigtig smage, hvad kage er! Hun ville lægge låget på igen for straks at løbe ned til bedste med kagen. Men farfar sagde, at de skulle alligevel følge doktoren ned til Dörfli, når aftenen nærmede sig, og så kunne hun tage kagen med og aflevere den på vejen.

Det næste, Heidi pakkede ud, var tobakken. Hun gav farfar den, og han blev meget glad og stoppede straks sin pibe med den. Han og doktoren sad nu og røg sammen på bænken; de talte om alt muligt mellem himmel og jord, men blev tit afbrudt af Heidi der kom løbende for at vise dem sine nye skatte. Da hun kom sidste gang, stillede hun sig lige foran gæsten og sagde meget bestemt: – Men jeg er nu ikke så glad for noget af det som for at se den rare, gamle doktor igen!

De lo begge ad hende, og doktoren sagde, at det havde han rigtig nok ikke tænkt sig – at hans besøg var mere værd for Heidi end alle de dejlige ting, Klara havde sendt hende.

Da solnedgangen nærmede sig, rejste gæsten sig og sagde, at nu måtte han vist ned til Dörfli og søge natkvarter. Farfar pakkede kagedåsen, den store pølse og sjalet sammen, doktoren tog Heidi i hånden, og så fulgtes de alle ned ad bjerget til Gede-Peters lille hus. Her sagde Heidi farvel; de havde aftalt, at hun skulle vente hos bedste, indtil farfar kom tilbage fra Dörfli. Da doktoren gav hende hånden og sagde god nat, spurgte hun, om han ikke ville med op på den høje eng næste dag – sammen med gederne. For det var det dejligste, hun selv vidste.

– Meget gerne, Heidi, svarede han. – Så er det en aftale; vi skal til tops med gederne i morgen.

Farfar og doktoren gik videre, og Heidi lukkede døren op for at gå ind til bedste. Kagedåsen var så stor, at hun først bar den ind, og så måtte hun ud igen og hente pølsen. Farfar havde lagt det hele uden for døren. Tilsidst kom det store, varme sjal. Hun bar det hele hen til bedste, så hun kunne føle på tingene og blive klar over, hvad det var, Klara havde sendt hende. Sjalet lagde hun på hendes knæ.

– Det kommer altsammen fra Frankfurt, forklarede Heidi. – Fra Klara og bedstemama. Bedste og Birgitte var lige overraskede – den sidste så meget, at hun ikke havde været i stand til at røre sig, men roligt havde ladet Heidi slæbe de store ting ind uden at række hende en hjælpende hånd. Hun stod stadig som lammet og så på alle de herligheder, Heidi havde at vise frem.

–Kagen er da det, du er allermest glad for, ikke, bedste? sagde Heidi. – Prøv, hvor dejlig blød den er! Den er nem at tygge.

– Javist, mit barn, javist, sagde bedste. – Det må være gode mennesker. Hun strøg hen over det bløde sjal. – Det bliver godt at have i den kolde vintertid! Det er så fint, at jeg aldrig har tænkt mig, at jeg skulle komme til at eje sådan noget.

Heidi forstod ikke, at bedste var endnu gladere for sjalet end for kagen. Og Birgitte kunne slet ikke holde sig fra pølsen, der lå midt på bordet. Hun så på den med noget, der ikke var langt fra ærefrygt. Hun havde ikke set så stor en pølse i hele sit liv, og så ejede hun den oven i købet selv og kunne skære af den, når hun ville! Det var ikke til at tro. Hun rystede på hovedet og sagde sørgmodigt: – Det er vist bedst først at spørge Alpe-Onkel, hvordan det hænger sammen med den pølse.