Udvalgte noveller

På dansk ved
Charlotte Grubb
Lene Gulløv
Marie-Louise Paludan

Lindhardt og Ringhof

Udvalgte noveller
er oversat fra engelsk efter

Mischief Copyright © Fay Weldon 2016

All rights reserved

Dansk copyright © 2016 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

Omslag: Demuth Grafisk

Omslagsillustration: © Charlotte O’Reilly

ISBN: 9788711508077

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Den trykte udgave af samme titel er udgivet med ISBN: 9788711479735.

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

“En kniv at skære mangoer med” samt “Rygende skorstene” er oversat af Lene Gulløv “Landevejens rædsler” er oversat af Marie-Louise Paludan

Alle andre noveller er oversat af Charlotte Grubb

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Introduktion

I løbet af de fire tiår, hvor disse historier blev skrevet, har forholdet mellem mænd og kvinder i Vesten forandret sig til ukendelighed. I halvfjerdserne fandt kvinder sig stadigvæk i mænds hjemlige tyranni, i firserne fandt vi selvagtelsen, i halvfemserne løftede vi hovederne og så os omkring, og i nullerne – nå ja, der gik vi på arbejde. Det var vi nødt til.

Jeg kan se, at historierne fra halvfjerdserne har en tendens til at være lange og alvorlige, og dem fra det travle to tusindtal er kortere. Alle har travlt. I kortromanen fra 2014 kommer diverse temaer fra disse seneste tiår susende tilbage med en boomerang-effekt, mens de sociale medier og den globale medicinalindustri laver deres helt egen ravage. Visse ting ændrer sig selvfølgelig ikke. Såsom moderkærlighed; og børn, der lærer at affinde sig med det næstbedste. Kvinden bliver muligvis partner, men hun fortsætter med at skabe, reparere, lappe knuste liv, som hun altid har gjort.

Det var en ret chokerende oplevelse at gennemlæse mine nogle og hundrede historier. At dykke ned i sine tidligere skriverier er ligesom at dykke ned i minderne om sit eget liv med henblik på en selvbiografi – der ligger så megen koncentreret, endog smertelig erfaring gemt her. Disse historier er muligvis fiktion, men gårsdagens følelser og fornemmelser kan ikke undgå at komme strømmende tilbage. Kvinders kroppe svigter dem fortsat, begæret overtrumfer fortsat den sunde fornuft. Den sadistiske mandlige kunstner er tilsyneladende en arketypisk skikkelse, hvis stakkels masochistiske modelkæreste med armene dybt begravet i opvaskevand indhyller ham i beundring.

De fleste af historierne i denne bog har indgået i tidligere samlinger; nogle få har kun været publiceret i aviser, blade eller i radioen. Et par stykker har aldrig været udgivet: Kortromanen havde først en tur som e-bog, men her bliver den udgivet på papir for første gang. De fleste af dem er skrevet som afbrydelser midt i den roman, jeg nu var i gang med at skrive på det givne tidspunkt (for eksempel må Alopeki havde været en slags indskudt bemærkning i den forholdsvis fjantede Little Sisters. Det virker mere fornuftigt at få nye ideer ud af hovedet og ned på siden frem for at lade dem buldre videre derinde. Som jeg ser det, minder disse historier mere om koncentrerede miniromaner end om klassiske noveller.

Ikke før jeg uopfordret og uden bestilling skrev mine første noveller, kunne jeg overbevise mig selv om, at jeg var i nærheden af at være en rigtig forfatter. Lige siden jeg begyndte at skrive skønlitteratur i 1966, har jeg skrevet uden ophold for at løse bestillingsopgaver på tv- og radiodramatik, teaterstykker, romaner. Jeg har opfyldt kontrakter og overholdt afleveringsfrister. Men måske havde den kendsgerning, at jeg kunne gøre det, mere at gøre med min erfaring i reklamebranchen end med et ægte talent? Måske havde jeg ikke gjort andet end at efterkomme opfordringer for at kunne betale huslejen og forsørge en familie? Havde jeg måske iværksat mine egne ideer som en rigtig forfatter? Jeg havde fuld tillid til, at den uforlignelige Giles Gordon, min litterære agent fra 1966 til hans død i 2003, markedsførte det, jeg frembragte. Hvilket han gjorde uden slinger i valsen. Så min selvtillid voksede.

Så begyndte den korte skønlitterære form at liste sig ind i den lange form. I Den gale trompetist (1988) tilføjede jeg tre kun på skrømt relevante noveller. Og skønlitteratur krøb ind i ‘faglitteratur’: I Letters to Alice on First Reading Jane Austen (1984) blev jeg nødt til at advare læserne om, at jeg’et i bogen ikke var mig, selv om hun bar mit navn. I Mandefælden (2004) kørte jeg skønlitterære elementer ind i selvbiografiske for at finde ud af, om man virkelig kan adskille forfatterens personlig liv fra det, hun opdigter. Jeg fastslog, at det kunne man ikke.

Men jeg har altid haft en prøv-prøv-prøv-igen tilgang til det at skrive: Intet ender helt sådan, som man havde tænkt sig, og så er det, at man sukker og begynder forfra i håb om, at denne gang bliver det rigtigt. Det sker selvfølgelig aldrig. Men på denne måde får man skrevet en forfærdelig masse forskellige slags bøger – noget der fik fortvivlelsen op i en marketingschef, som med løftet pegefinger sagde til mig ved et møde: “Du skal bare skrive et ensartet produkt, så sælger vi det.”

Der har været så mange forandringer i disse seneste tiår, som kun kan forstyrre forfatterens sindsro. I halvfemserne var de fleste af os begyndt at skrive på computere – det var så hurtigt, så nemt, og musen løb fra hjernen. Det blev de uovervejede første, ikke næstfølgende tanker, der nåede ned på papiret. Det gik af mode at skrive i hånden. Jeg holdt stand til omkring 1995. Jeg er slet ikke overbevist om, at skiftet til digital tekst har været en velsignelse. Computerens egentlige eksistensberettigelse er dens mangel på flertydighed; den opererer med ja-nej visheder. ‘Måske’ får ikke et ben til jorden. Hver eneste sætning betyder det, den siger, og kun det den siger, og forfatteren kan så hurtigt og ubesværet ændre den, at en hvilken som helst antydning af paradoks, en hvilken som helst fornemmelse af noget dunkelt, er fjernet.

Og så kom e-bogen, den nøgne tekst uden ekstra flødeskum i form af forlagets støtte, omslag, bagsidetekst, forfatterportræt: Se mig! Læs denne bog! Nu skal teksten stå alene, uden forsvar. Læsere, som engang holdt af at sætte sig til rette med en god bog, når de havde tid og fred til at tænke, læser nu i stigende grad e-bøger, når de er på farten. Det er ikke overraskende, at plot-fyldte, kontemplations-lette genreromaner giver litterære romaner baghjul. ‘God’ skrivestil har alt at gøre med en æstetik, med en sproglig resonans, der træder tydeligere frem på papir end på en skærm.

Den Anden Side svæver tilsyneladende altid over mine værker – alternative virkeligheder truer altid med at bryde ind, skræmme os fra vid og sans og undertiden længere ud. I Ted-drømmene trænger den omsider ind i vores.

Fay Weldon

December 2014

Angel, den skinbarlige uskyld

Der findes en vis type ulykke, oplevet af en vis type kvinde gift med en vis type mand, som er eviggyldig: Den udspiller sig gennem århundreder, er indvævet i generationer, overdrages fra mor til datter, næres af den forvirrede piges våde øjne, får fornyet kraft fra de tørre øjne hos den gamle kvinde, hun en dag vil blive – som, når hun ser tilbage på sin fortid, ikke husker andet om kærligheden end tårer og hjertekvalerne, som må udholdes, i tavshed, i tilfælde af, at hjertet holder helt op med at slå.

Det var bedre, hvis det hørte op, nu.

Angel vågner om natten, hører raske fodtrin på det tomme loft ovenover og vil helst vække Edward. Hun rækker hånden ud for at gøre det, men standser så bevægelsen af frygt for at gøre ham vred. Det er nemmere at udholde den mareridtsagtige skræk for spøgelser hele natten end Edwards vrede, der varer hele dagen.

Fodtrinnene, små og raske, går fra et punkt oven over dobbeltsengen, hvor Angel og Edward ligger, hun vågen, han sovende, til et punkt et eller andet sted over kommoden henne ved døren; de ophører et kort øjeblik, så løber de tilbage igen, klak-klak, klikke-di-klik. Der kommer endnu en pause og lyden af noget, der trækkes og slæbes hen over gulvet; og så gentager trinrækken sig, en gang, to gange. Stilhed. Nattens behørigt ubrudte stilhed.

For virkelig, for tydelig, til at være spøgelser. Universet er ikke magisk. Alting har en forklaring. Regn, måske? Næppe. Angel kan se månen lyse gennem det nedtrukne rullegardin, og der falder ikke regn på månelyse nætter. Så er det måske regnen fra dagene forinden, opsamlet i en eller anden forstoppet tagrende, som omsider plasker igennem og ud over tapetrullerne og malerbøtterne på loftsgulvet og lyder som fodtrin på grund af en eller anden særhed ved den hjemlige akustik. Det er det garanteret! Angel og Edward har ikke boet i huset særlig længe. Loftet er stadigvæk ikke malet, og gammel puds falder fra mørnende lægter. Edward vil tage sig af det før eller siden. Han roser sig af sine håndværksmæssige evner, og Angel, som har været gift med ham i et år, har lært at vente og beundre, mens hun tøjler sin utålmodighed. Edward er maler – han maler billeder, ikke huse – og er for ikke så længe siden udgået fra kunstskolen, hvor han vandt mange priser. Angel er den heldige pige, han har elsket og giftet sig med. Angels far betalte for det landsted, hvor de nu bor i tilbagetrukkethed, og hvor Edward kan udvikle sit talent uforstyrret af byens grimhed, med Angel, hans inspiration, ved sin side. I parentes bemærket tog Edward kun modvilligt imod gaven, og for Angels skyld snarere end for sin egen. Angels far Terry skriver spændingsromaner og båndlagde en stor sum penge til fordel for sin datter, da hun var lille, hvorved han undgik arveafgifter og den forventede gaveafgift. Angel holdt denne kendsgerning skjult for Edward, indtil de var blevet gift. Han havde troet, at hun var en almindelig Chelsea-pige, tidligere sekretær, barpige og model for kunstnere.

Når Angel ikke havde noget arbejde, tog hun faktisk opgaver som model. Det var sådan, Edward oprindelig fik øje på hende; Angel, den skinbarlige uskyld, siddende nøgen på forhøjningen, med lyst krøllet hår skinnende under det stærke lys, de store øjne lukket under stramme blå-årede øjenlåg, de kraftige bryster strittende opad, den stride, lyse busk irriterende og koket skjult bag et skråtstillet lår, der både gav Angel krampe og spolerede stillingen for de kunststuderende. Det sagde de i det mindste.

“Hvis du agter at være ekshibitionist,” som Edward knottent sagde til hende senere på kaffebaren, “så vær i det mindste ikke koket omkring det.” Han tog hende med hjem til sin hybel, denne flotte, mørkøjede, smilende unge mand, og gjorde kur til hende med en nostalgisk Sinatra-plade, som den tidligere lejer havde efterladt; halvvejs drillende, halvvejs oprigtigt, sang han elskovsord ind i hendes perlemorsøre, hans varme ånde satte gang i hendes fantasier, og hans stærke tænders lejlighedsvise blide bid gav løfter om usigelig lidenskab og lidelse. Angel ville ikke tage tøjet af for ham: Han blev vred og sendte hende hjem i en taxa uden penge til den. Hun lånte fra sin bofælle i den anden ende. Hun græd hele natten, og næste dag, hvor hun sad nøgen på forhøjningen, havde hun så opsvulmede øjenlåg, at mere end en af de studerende gav sig til at kratte løs for at rette på den foregående dags arbejde. Men hun sænkede låret som en underkastelsesgestus og mærkede en ændring i atelierets atmosfære fra kuldslået ondskabsfuldhed til varm anerkendelse, og hun blev klar over, at Edward havde tilgivet hende.

“Jeg har ikke noget imod, at du er ekshibitionist,” sagde Edward til hende i kaffebaren, “det virker faktisk ret ophidsende på mig, men jeg har noget imod, at du er så koket. Du har meget at lære, Angel.” På dette tidspunkt var Angels sanser så vakte, hendes lemmer så matte af begær, hendes forstand så forblindet af hans udtryk, at hun ville have gjort lige, hvad Edward ønskede, i fuld offentlighed eller privat. Men han rejste sig og forlod kaffebaren og lod hende om at betale regningen.

Angel græd lidt og blev trøstet af og gik hjem med Edwards ven Tom og gik endda i seng med ham, noget som kortvarigt gjorde hende bedre tilpas, men som hun ville komme til at fortryde til evig tid.

“Jeg har ikke noget imod, at du er en hore,” sagde Edward inden det næste møde i atelieret, “men gider du ikke at holde fingrene fra mine venner?”

For Angel gik der en hel uge med erotiske pinsler, før Edward omsider tilbragte en nat med hende: På dette tidspunkt havde hun ladet lårene spredes slapt i atelieret. Lad hvem som helst se. Hvem som helst, hun var ligeglad. Opgaven var alligevel ved at være slut. Hendes nye arbejde som sekretær på et advokatkontor begyndte den efterfølgende mandag. I sidste øjeblik, lige da hun begyndte at tro, at det var slut med livet og kærligheden, mindede Edward hende om begge dele. “Jeg elsker dig,” mumlede han ind i Angels øre. “Ekshibitionist-tøs, maskinskriverske. Jeg er ligeglad. Jeg elsker dig alligevel.”

Klak-klak, lyder det deroppe fra; fodtrinnene begynder forfra: klikke-di-klik. Mere virkelige end virkeligheden. Nej, sådan havde vand aldrig lydt. Hvad så? Rotter? Nej. Rotter piler og vimser og kratter. Der var rotter i den lade, hvor Angel og Edward tilbragte en campingferie sammen. Deres telt var blæst væk: De havde været nødsaget til at søge tilflugt i laden. Alle fire. Edward, Angel, Tom og hans nye kæreste Ray. Edward blev væk for Angel en aften, hvor de alle sammen kom tumlende hjem fra pubben til laden, og da hun søgte efter ham i det høje græs under et egetræ, fandt hun ham tæt omslynget med Ray.

“Nu skal du ikke fortælle mig, at du foruden alt andet også er hysterisk,” brokkede Edward sig. “Urimelig er du i hvert fald. Du gik trods alt i seng med Tom.”

“Jamen, det var før.”

Åh ja, så længe før. Før kærlighedserklæringerne, opgivelsen af alle former for modstand, alle former for forsigtighed, skrinlæggelsen af den sunde fornuft til fordel for troen, før indpakningen og overdragelsen af sjælen i tilsyneladende sikker forvaring. Og hvis de modtagende hænder skilles, de tro fingre mister grebet, tilfældigt eller overlagt, jamen, så var det alligevel bedre at være død.

Edward kastede Angels sjæl op i luften og greb den skødesløst.

“Men hvis det gør dig jaloux,” sagde han, “så vil jeg da ikke ... Vil du gerne giftes med mig? Er det sådan, det er? Ville det gøre dig lykkeligere?”

Hvordan ville det se ud, når den tid kom, hvor hans biografi skulle skrives? Edward Holst, den berømte maler, gift i en alder af fireogtyve – med hvad? Model, barpige, sekretær, krimiforfatters datter? Eller ekshibitionist, hore, hysteriker? Vælg selv. Bare det, der gør læseren gladest, forklarer kunstneren på den mest forenklede facon, skaber den mest succesfulde version af et liv. Grove penselstrøg og så videre.

“Edward kan godt lide at holde mulighederne åbne,” sagde Tom, men han ville ikke forklare sin bemærkning yderligere. Han og Ray var vidner ved den borgerlige vielsesceremoni. Angel syntes, hun så Edward småbide Ray i øret, da de alle sammen udvekslede rituelle kys bagefter, men så tænkte hun, at det var noget, hun havde indbildt sig.

Sådan her var hans optakt til elskov: at vende sig mod Angel i ægtesengens varme mørke. Edwards tænder søgte gerne hendes øre og bed blidt i den bløde hud, mens hans hånd søgte ned for at skille hendes lår. Angel tog aldrig initiativ til samleje.

Nej. Angel ventede tålmodigt. Hun havde prøvet et par gange i den første tid, havde ladet hånden glide over hans sovende krop, men ikke alene undlod Edward at reagere, han var også iskold over for hende i dagevis og sov omhyggeligt i sin egen side af sengen, indtil hun havde udstået sin straf, og han igen lå varm op ad hende.

Edwards kærlighed fik blomster til at springe ud, gjorde huset rigt og varmt, fik vand til at smage som vin. Når Edward var lykkelig, indhyllede han Angel med smil og mild opmuntring. Han holdt hendes sjæl med sikre hænder. Edwards vrede kom ud af det blå, helt uventet, eller i det mindste uventet for Angel. Gårsdagens tilladte bemærkning, tilgivne fejl, var denne dags krænkelse. At bemærke noget om vejret for at bryde en pinagtig tavshed kunne opfattes som bevis for en brokkesyg natur: At briste i gråd ved hans første uventede bidende bemærkning var yderligere benzin på hans forurettelsens bål.

Når Edward var i det humør, gik han op i sit atelier og låste døren, og selv om Angel (der hurtigt lærte, at det at hulke uden for døren og hamre på den og stønne og græde og protestere blot ville forlænge hans vrede og hendes pinsler) gerne gik ud i haven og lugede eller gravede eller udplantede, som om intet var galt, mærkede hun Edwards vrede komme sivende ud under døren og mørklægge solen og forgifte jorden; eller i det mindste gøre hendes fingre uduelige til jorden, så de skælvede og lavede fejl, og intet ville gro.

Rullegardinet blafrer. Månen glider bag en sky. Klik, klik over hende. Frem og tilbage. Blæsten? Nej. Før ikke dig selv bag lyset. Ikke noget af denne verden. Et spøgelse. En hjemsøgelse. En kvinde. En lille, desperat, travl kvinde, her og ikke her, frem og tilbage, fra en anden tid, tilbagevendt fra graven, ildevarslende, medførende sorg og undergang: Et budskab om, at intet er, hvad det ser ud til, at Gud er død, og de onde magter er over os og ikke til at standse. Hører Angel det, eller hører hun det ikke?

Trods sin frygt trænger Angel til at komme på wc. Hun er gravid i tredje måned. Hendes blære er svag. Den vækker hende om natten og gør højlydt opmærksom på sit behov, og Angel, den lydhøre, lader sig forsigtigt glide ud af sengen for ikke at vække Edward. Edward har brug for en ubrudt nattesøvn, hvis han skal kunne male ordentligt næste dag. Selv når alt er mest rosenrødt, har Edward en mistanke om, at Angel, når hun vrider og vender sig og stønner, som hun har for vane, vækker ham med vilje for at irritere ham.

Angel har endnu ikke fortalt Edward, at hun er gravid. Hun bliver ved med at udskyde det. Hun har ikke nogen egentlig grund til at tro, at han ikke vil have børn, men han har ikke sagt, at han vil have dem, og at gå ud fra at Edward vil have det samme, som andre mennesker vil have, er farligt.

Angel stønner højlydt: bange for at bevæge sig, bange for ikke at bevæge sig, bange for at høre, bange for ikke at høre. Sådan lå barnet Angel vågen i sin lille hvide seng og lyttede til sin mors stønnen, bange for at bevæge sig, bange for ikke at bevæge sig, bange for at høre eller ikke at høre. Det var både Doras lykke og tragedie, at hendes mand gik hen og tjente en formue på at skrive spændingsromaner, der blev solgt i millionvis. Hun levede trods alt et velbjerget liv på underholdningsbidraget på en måde, hun aldrig kunne have forventet, indtil hun ved en fejltagelse døde af en overdosis sovepiller. Derefter blev Angel opdraget af sin fars elskerinder samt au pair-piger, den ene efter den anden. Hendes far Terry kunne godt lide Edward, det var altid noget, eller i det mindste var han blevet lettet, da denne dukkede på scenen. Han havde frygtet, der var et element af forsigtighed i Angels sjæl: At hun ville ende med at blive gift med en advokat eller en børsmægler. Og kunstnere var i det mindste kreative, og en kunstner som Edward kunne meget vel gå hen og blive rig og berømt. Terry havde seks Holst-lærreder på sine vægge for at fremskynde processen. To af dem var af hans datter, nøgen, låret hængende slapt væk fra den stride, lyse busk. Angel, besejret, som hendes mor var blevet besejret. “Jeg elsker dig, Dora, men du er nødt til at forstå. Jeg er ikke forelsket i dig.” Sådan som jeg er forelsket i Helen, Audrey, Rita, hvem det nu ellers var: på vej til møder, selskaber, ud på de litterære rejser, på udkig efter friskt stof og nye baggrunde, hvor han altid traf en eller anden, der var mere spændende, mere interessant end en aldrende tidligere skotøjsekspeditrice. Hvorfor kunne Dora ikke forstå det? Urimeligt af hende sådan som hun led og krammede den sølle Angel ind til sin betænkeligt slappe barm. Kunne han, Terry, virkelig være hendes krops eneste opmuntring? Der var tydeligvis noget sygeligt ved hendes kærlighed; uledsaget som den var af den skønhed, der giver plageri et forsonende skær.

Angel havde sin mors store, bedrøvede øjne. Bebrejdelsen i dem var indbygget. Det havde været bedre, hvis Doras hjerte var gået i stå, (det havde hun troet, det ville: Seks måneder henne havde hun fundet Terry i hushjælpens seng. Hun, Dora, arbejdsgiver for tjenestefolk! Sikken salighed!) og fostret Angel aldrig havde set dagens lys.

Larmen oven over Angel holder inde. Spøgelser! Sikke noget sludder! En løs lægte der skraber og rasler i blæsten. Hvad ellers? Angel genfinder modet, trækker hånden ud under Edwards lår og forbereder sig på at gå ud på badeværelset. Hun vil tænde alt lys og løbe. Edward vågner; sætter sig op.

“Hvad er det? Hvad i himlens navn er det?”

“Jeg kan ikke høre noget,” siger Angel, lutter uskyld. Det kan hun heller ikke. Ikke nu. Nu har hun Edwards mishag at slås med; værre end universet, der rasler med sine lænker.

“Fodtrin, oppe på loftet. Er du døv? Hvorfor vækkede du mig ikke?”

“Jeg troede, det var noget, jeg indbildte mig.”

Men hun kan høre dem, endnu en gang, som med hans ører. Det samme mønster hen over gulvet og tilbage igen. Fodtrin eller hjerteslag. Hurtigere og hurtigere nu, af skræk og spænding over den forestående flugt.

Ufatteligt tappert stikker Edward i sine morgensko, snupper et knækket baluster (nu er der fem af dem på afsatsen – snart, en af de nærmeste dage, skal han nok få repareret dem – han vil ikke have en eller anden håndværker, betalt af Angel, til at lave noget klamphuggeri) og går op på loftet. Angel følger efter ham. Han vil ikke lade hende krybe sammen i sengen. Hendes blære gør ondt. Det siger hun ikke noget om. Hvordan skulle hun kunne det? Ikke endnu. Ikke helt endnu. “Edward, jeg er gravid.” Hun kan ikke selv fatte, at det er sandt. Hun føler sig som et barn, ikke en kvinde.

“Er der nogen?”

Edwards stemme giver genlyd gennem de tre mørke loftsrum. Stilhed. Han famler efter kontakten og tænder lyset. Tomme, forladte rum: dryssende gips, nedhængende spær, afskallet tapet. Knækkede gulvbrædder. Et par malerbøtter, en dynge tapetruller, gamle aviser. Intet andet.

“Det kunne have været mus,” siger Edward tvivlende.

“Kan du ikke høre det?” spørger Angel rædselslagen. Lyden runger i hendes ører: klaprende fodtrin, der overdøver et hamrende hjerte. Men det kan Edward ikke, ikke længere.

“Begyndt nu ikke at lave numre,” mumler han og begiver sig ned mod varmen og sengen. Angel piler ned foran ham og ud på badeværelset; støjen i hendes hoved fortoner sig. Nogle dråber urin risler ned i toiletkummen.

Edward ligger vågen inde i sengen: Angel kan fornemme hans årvågenhed, hans tiltagende fjendtlighed mod hende, før hun overhovedet er tilbage i soveværelset.

“Du har en meget svag blære,” beklager han sig. “Er det også en af de ting, du har arvet fra din mor?”

Også en af de ting, ud over hvad? Selvmordstendenser, alkoholisme, hængebryster, et anlæg for at blive svigtet, forladt og glemt?

Ikke glemt af mig, mor. Jeg glemmer ikke. Jeg elsker dig. Selv når min krop giver lyd under denne mand, denne elsker, denne ægtemands favntag. Og min mund former elskovsord, løfter om evig troskab, selv da glemmer jeg ikke. Jeg elsker dig, mor.

“Jeg ved ikke noget om min mors blære,” mumler Angel mindre velovervejet.

“Nu kommer du til at holde mig vågen hele natten,” siger Edward. “Jeg kan mærke, det er på vej. Du ved, jeg næsten er ved at være færdig med et billede.”

“Jeg siger ikke et ord,” siger hun og, som en opfyldelse af hans profeti finder hun det for godt at tilføje: “Jeg er gravid.”

Tavshed. Ubevægelighed. Søvn?

Nej, et dask hen over næse, øjne, mund. Edward har aldrig før slået Angel. Det er ikke et hårdt slag: Det indeholder elementerne af et kærtegn.

“Det skal du bare slet ikke spøge med,” siger Edward blidt.

“Jamen, jeg er gravid.”

Tavshed. Han tror på hende. Hendes stemme udelukkede enhver form for tvivl.

“Hvor langt er du henne?” Det er sjældent, Edward beder om oplysninger. Det er en handling, der underforstår uvidenhed, og Edward sætter pris på at vide mere end alle andre i hele verden.

“Tre og en halv måned.”

Han gentager vantro ordene.

“For langt henne til at foretage sig noget,” siger Angel, som nu forstår, hvorfor hun ikke har fortalt Edward om det noget før, og denne forståelse gør hendes stemme kold og hård. Alt for langt henne til den abort, han helt sikkert vil ønske, at hun får foretaget. Så meget for kærlighedens frugter. Kærlighed? Hvad er kærlighed? Sex, se det er noget helt andet. Kærlighed får babyer; sex får aborter.

Men Angel vil forvandle sex til kærlighed – ja, hun vil – hun vil tage kvælertag på det og kværke det, indtil det giver op og lusker af. Kærlighed! Edward gør ret i at være bange, ret i at hade hende.

“Jeg hader dig,” siger han og mener det. “Du er ude på at ødelægge mig.”

“Jeg skal nok sørge for, at barnet ikke forstyrrer dig om natten,” siger Angel, Angel med den stride, lyse busk, “hvis det er det, du er bange for. Og du er ikke tvunget til at forsørge det. Det gør jeg under alle omstændigheder. Eller min far gør.”

Jamen dog, hvor vover hun! Angel, ikke nær så sød, som hun troede. Blidøjede, ondskabsfulde Angel.

Dask. Hånden kommer igen, hårdere. Angel skriger, han råber; hun falder om og kravler rundt på gulvet – han afviser hende hånligt, hun tigger om tilgivelse; han udspyr sit had, sin frygt, og hun udspyr sin ulykke. Hvis støjen over dem fortsætter, så er der godt nok ingen, der hører det, der foregår så meget nedenunder. Nattens puslen bryder ud i vanvid. Angel bliver pludselig stille, hun ligger på gulvet og klynker; hun vrider sig. Først tror Edward, det er skuespil, men hendes hvide læber og kloagtigt krummede fingre overbeviser ham om, at der er noget galt med hendes krop og ikke kun med hendes hoved. Han får hende tilbage i sengen og ringer til lægen. Inden der er gået en time, befinder Angel sig på et hospital mistænkt for at have en graviditet uden for livmoderen. Man udsætter operationen, og smerterne lægger sig; bare sådan noget, der kan ske, siger de med et skuldertræk. Edward bliver nødt til at afbryde sit maleri den følgende eftermiddag for at hente hende på hospitalet.

“Hvad var det? Hysteri?” forhører han sig.

“Sikkert!”

“Nå ja, du har haft en dårlig start med din mor og så videre,” medgiver han, mens han kysser hende på næsen og bider hende i øreflippen. Det er tilgivelse; men Angels blik er fortsat usædvanligt koldt. Hun bliver liggende i sengen, efter Edward har forladt den og er gået tilbage til atelieret, selv om der ikke er fejet gulve og vasket op.

Angel siger ikke, hvad der piner hende, det, hun ved, er sandt. At han er skuffet over at få både hende og babyen tilbage igen i god behold. Han havde håbet, at barnet ville dø, og hvis ikke, at moderen ville dø og barnet med hende. Han lader, som om han tilgiver hende, mens han prøver at finde ud af, hvad han nu skal gøre.

Om aftenen kommer lægen for at tilse Angel. Han er en spinkel mand med et bedrøvet ansigt; hun synes, hans øjne ser venlige ud bag hinkestensbrillerne. Han taler langsomt og blidt. Hans kone er garanteret lykkelig, tænker Angel og misunder hende faktisk. En midaldrende, sjusket klædt, provinsiel lægekone, misundt af Angel! Rige, søde, unge og kønne Angel. Den effektive sekretær, elskelige barpige og nu den berømte kunstners hustru! Engang, i to overilede uger, endog model for kunstnere.

Lægen undersøger hende, så trækker han diskret natkjolen ned for at tildække hendes bryster og hiver lagenet op for at tildække hendes skridt. Hvis han var min far, tænker Angel, så ville han ikke ophænge et nøgenbillede af mig for at forlyste sine venner. Først i dette øjeblik gik det op for Angel, at hun havde noget imod det.

“Alting er fint og nydeligt derinde,” siger lægen. “Jeg er ked af, at vi måtte hasteindlægge Dem på den måde, men vi kan ikke tage nogen chancer.”

Åh, at få omsorg. Kærlighed. Det er kærlighed. Lægen viser ingen tilbøjelighed til at gå.

“Måske burde jeg veksle et par ord med Deres mand,” foreslår han. Han står henne ved vinduet og kigger ud over påskeliljer og grønne marker. “Eller har han meget travlt?”

“Han er i gang med at male,” siger Angel. “Det er bedst ikke at forstyrre ham nu. Han har haft så mange afbrydelser på det seneste, stakkels mand.”

“Jeg læste om ham i søndagstillægget,” siger lægen.

“Nå, men lad hellere være med at fortælle ham det. Han syntes, det vulgariserede hans værk.”

“Syntes De også det?”

Jeg? Hvad har min mening med noget som helst at gøre?

“Jeg syntes faktisk, det var ret indsigtsfuldt,” siger Angel og mærker det gode humør boble op i sig. Hun sætter sig op i sengen.

“Læg Dem ned,” siger han. “Tag det hele med ro. Det her er et stort hus. Har De nogen hjælp? Har De ikke råd til det?”

“Det er ikke det. Det er bare, hvorfor skulle jeg forvente, at en anden kvinde skulle lave mit beskidte arbejde?”

“Fordi hun muligvis kunne lide at gøre det, og De er gravid, og hvis De har råd til det, hvorfor så ikke?”

“Fordi Edward ikke bryder sig om fremmede i huset. Og hvad skal jeg ellers bruge mit liv til? Jeg kan lige så godt gøre rent som så meget andet.”

“De bor isoleret herude,” vedbliver han. “Kører De bil?”

“Edward har brug for ro til at male,” siger Angel. “Jeg kan godt køre bil, men Edward har et eller andet med kvindelige bilister.”

“Savner De ikke Deres veninder?”

“Når man er blevet gift,” siger Angel, “så mister man tilsyneladende kontakten. Sådan er det for alle, ikke?”

“Hm,” siger lægen. Og derpå: “Jeg har ikke været i dette hus i femten år. Det er i bedre stand nu. Huset var opdelt i lejligheder dengang. Jeg aflagde tit besøg hos en sød, ung kvinde, som havde loftsetagen. Lige ovenover. Fire børn, og taget var utæt; en mand der tilbragte tiden med at drikke cider på den lokale pub og kun kom hjem for at give hende tæv.”

“Hvorfor blev hun her?”

“Hvordan kan den slags kvinder tage væk? Hvordan skulle de have råd til det? Hvor skulle de tage hen? Hvad sker der med børnene?” Hans stemme er bedrøvet.

“Det er vel pengene, der gør forskellen. Med penge er en kvinde fri,” siger Angel og forsøger at tro på det.

“Selvfølgelig,” siger lægen. “Men hun elskede sin mand. Hun kunne ikke få sig selv til at se, hvordan han var. Nå, det er svært. For en vis kvindetype, i det mindste.”

Svært, mon ikke, hvis han har ens sjæl i sin varetægt og glemmer den bag baren, i pubben, eller i en anden kvindes seng, eller på et sæde i toget under de litterære rejser. Skødesløs!

“Men sådan er det ikke for Dem, vel?” siger lægen roligt. “De har trods alt Deres egne penge.”

Hvor i alverden ved han det fra? Artiklen i søndagstillægget, selvfølgelig.

“Der er ingen, der vil læse det,” hulkede Angel, da Edward så op med stenansigt fra sin første gennemlæsning af society-spalterne. “Der er ingen, der vil lægge mærke til det. Det er gemt allernederst på siden.”

Og det var det. “Edwards engleagtige hustru Angel, datter af bestsellerkrimiforfatteren Terry Toms, har jævnet vejen opad, ikke kun med de blide smil vores fotograf har foreviget, men ved at sætte geniet i stand til at afsværge kunstnerens trange og upraktiske, om end traditionelle loftskammer til fordel for et landhus fra det sekstende århundrede i det grønneste Gloucestershire. Det er ikke mindre interessant at spekulere over, om en fattig mand kunne have klaret at udvikle den hvid-på-hvid teknik, som har gjort Holsts værker så bemærkelsesværdige, eller om den blotte pris på maling nu om dage ikke ville have afskrækket ham.”

“Edward, jeg sagde ikke et ord til den journalist, ikke et ord,” sagde hun, da isen viste tegn på at tø op flere dage senere.

“Hvad snakker du om?” spurgte han og tilkastede hende et trevent, uvenligt blik.

“Artiklen. Jeg ved godt, du blev dårlig over den. Men det var ikke min skyld.”

“Hvorfor skulle en vulgær artikel i en vulgær avis gøre mig dårlig?”

Og isen frøs atter til, tykkere end nogensinde. Men han tog til London i to dage, formentlig for at arrangere sin næste udstilling, og ved hjemkomsten sagde han henkastet, at han havde truffet Ray, mens han havde været der.

Angel havde gjort rent, bagt og syet gardiner, mens han var væk, i håb om at blødgøre hans hjerte, når han kom hjem, og hun lå vågen hele den nat, han var væk, af en frygt så pinefuld for at han skulle være hende utro, at hun overvejede selvmord. Om så blot for at gøre en ende på den. Hun kunne ikke bede om beroligende erklæringer. Han ville bare lige så nydeligt vende frygten imod hende. “Hvorfor tror du, jeg skulle have lyst til at gå i seng med en anden? Hvorfor er du så skyldbevidst? Fordi det er det, du ville gøre, hvis du var væk fra mig?”

Bed om brød og modtag sten. Lær selvtilstrækkelighed: Vis aldrig dit behov. Lille, seje, blidt smilende Angel, som hører en anden kvindes fodtrin om natten, græder over en andens sorg. Tja, hvem vil have en sjæl, der bliver kastet hid og did, øm af overdreven håndtering. Klar dig uden den!

Edward kom tilbage fra London i dårligere humør, end da han rejste, rystede med stum forbløffelse på hovedet af sin kones bagværk – “Jeg troede, du sagde, vi skulle skære ned på kulhydrater” – og lukkede sig inde på atelieret i tolv timer og kom kun ud en gang for at sige – “Kun en gal kvinde kunne finde på at hænge gardiner op i en kunstmalers atelier, eller en tåbelig rig pige, der leger kunstnerhustru, og det i fuld offentlighed” – og smed de nye gardiner tilbage i favnen på hende og forsvandt indenfor igen.

Angel havde det, som om hendes hjerne var ved at gå i stå og grublede over den sidste bemærkning et stykke tid, inden det gik op for hende, at Edward stadigvæk tænkte tilbage på artiklen i søndagstillægget.

“Jeg kan give pengene væk, hvis du synes,” sagde hun bønfaldende gennem nøglehullet. “Hvis du hellere vil have det. Og hvis du ikke vil være gift med mig, så er det også i orden.” Det var, før hun var gravid.

Tavshed.

Så kom Edward leende ud derfra og sagde, at hun ikke skulle være så latterlig, og bar hende ind i sengen, og det gode liv var genoprettet. Angel gik syngende rundt i huset, glemte p-pillen og blev gravid.

“De har trods alt Deres egne penge,” siger lægen. “De kan komme og gå, som De vil.”

“Jeg er gravid,” siger Angel. “Barnet skal have en far.”

“Og Deres mand er glad for barnet?”

“Ih ja!” siger Angel. “Er det ikke et vidunderligt vejr!”

Og sandelig nikker de lysende påskeliljer under en klar himmel. Indtil nu, lige siden de stod i knop og sprang ud, har de været tvunget til at hænge med hovederne tynget af regnen. Et skuffende forår. Angel havde håbet at se landskabet briste af kraft og farver, men livet vendte kun langsomt tilbage, lod det til, i en kamp for at overvinde fortidens skader: kold vind og hård frost, alt for sent for årstiden. “Eller under alle omstændigheder,” tilføjer Angel dæmpet, uhørligt, idet lægen går, “så bliver han glad for barnet.”

Angel hører ikke flere lyde om natten i en uges tid eller deromkring. Der havde været ulykke oppe i det loftsrum, og ulykken var ophørt. Gode tider kan udradere de dårlige. Helt sikkert!

Edward sover godt og uforstyrret: Hun kryber fra seng til badeværelse uden at vække ham. Han er venlig imod hende og endda snakkesalig om alle emner undtagen hendes graviditet. Hvis det ikke havde været for lægen og hendes hospitalsophold, kunne hun næsten tro, at det hele var noget, hun indbildte sig. Edward klager over, at Angel er ved at blive fed, som om den eneste grund, han kan forestille sig til det, er grådighed. Hun kunne godt tænke sig at snakke med nogen om hospitaler, fødsler, babyudstyr, navne – men med hvem?

Hun fortæller det til sin far i telefonen – “Jeg er gravid.”

“Hvad siger Edward?” spørger Terry forsigtigt.

“Ikke noget videre,” indrømmer Angel.

“Nej, det gør han vel ikke.”

“Der er ingen grund til ikke at få et barn,” drister Angel sig til at sige.

“Jeg formoder, han helst selv vil være midtpunktet.” Det er det nærmeste, Terry nogensinde er kommet til at kritisere Edward.

Angel ler. Nu tror hun ikke længere på, at Edward nogensinde kunne være jaloux på hende, nogensinde være afhængig af hende.

“Dejligt at høre, at du i hvert fald er glad,” siger hendes far vemodigt. Hans tyveårige kæreste er blevet forlovet med en landbrugsmaskine-sælger, og selv om hun har tilbudt, at de kan fortsætte forholdet på den anden side af brylluppet, følte Terry sig nedværdiget og udnyttet og var tvunget til at afslutte affæren. Nu er han begyndt at anskue sin datters ægteskab med Edward i et romantisk skær. De unge bohemer!

“Min datter var model på en kunstskole, inden hun blev gift med Edward Holst ... ham har De nok hørt om? Det er et veritabelt Rembrandt og Saskia forhold.” Han er endog begyndt at tænke kærligt på Dora; hvis bare hun havde forstået, ventet på at ungdommen skulle køre sig selv træt. Nu føler han sig gammel og fuldt ud i stand til at være en tidligere skotøjsforretningsekspeditrice tro. Hvis bare hun ikke var død og borte!

En kunstskolemodel. De der to uger! Hvorfor havde hun gjort det? Hvad var det for en djævel, der havde trukket stakkels Angel op og sendt hende i den gale retning? Det lå givetvis til hende, som det lå til hendes mor, at gå fuldt påklædt på dydens smalle sti.

Nat efter nat studerede Edward hendes nøgne krop; han kyssede hende her, kyssede hende der, spredte hendes ben. Nå ja, ægteskab! Men nu er jeg gravid, nu er jeg gravid. Åh, vær forsigtig. Den hårde klump der, hvor min bløde mave plejede at være. Vær forsigtig! Stille, Angel. Tal ikke om det. Det bliver bare værre for dig og dit barn, hvis du gør.

Angel ved det godt.

Nu hører Angel elskovslyde oppe fra det tomme loft, sådan som man kan høre det på hoteller i udlandet. Fremmede menneskers parring på et ukendt tungemål – kun skrigene og stønnene er universelle, genkendelige overalt.

Lyden giver hende kuldegysninger: De ophidser hende ikke. Hun tænker på den mor til fire, som boede i dette hus med sin drikfældige mand. Hvad var det, der fik dig til at blive ved hans side? Den kødelige lysts lænker? Var det tanken om natten, der bragte dig gennem dagens farer?

Hvor nedværdigende, hvis det var tilfældet.

Åh, det er noget, jeg forestiller mig. Jeg, Angel, med den ikke anerkendte graviditet, halvgal og med febersyner, der næres af lægens anekdoter – det er noget, jeg forestiller mig! Det må det være!

Edward vågner.

“Hvad er det for en lyd?”

“Hvad for en lyd?”

“Ovenpå.”

“Jeg kan ikke høre noget.”

“Du er døv.”

“Hvad er det for en lyd?”

Men Edward sover atter. Lyden fortoner sig lige så stille. Angel hører lyden af barnestemmer. Lad det blive en pige, kære Vorherre, lad det blive en pige.

“Hvorfor vil De gerne have en pige?” spørger lægen ved Angels fjerde månedlige besøg på klinikken.

“Jeg ville elske at klæde en pige på,” siger Angel svævende, men det, hun mener, er, hvis det er en pige, vil Edward ikke blive så – hvad skal man kalde det? – ikke lige jaloux, vanskelig måske. Frygtelig. Ja, frygtelig.

Edward med det uskyldige blik: Nu er han begyndt at gå ture med Angel – lange ture op på og over stenter, spring over vandløb fra sten til sten. Unge Edward. Selv er hun begyndt at føle sig ret gammel.

“Jeg er lidt træt,” siger hun en aften, hvor de er på vej ud på måneskinsturen.

Han standser, desorienteret.

“Hvorfor er du træt?”

“Fordi jeg er gravid,” siger hun mod sin vilje.

“Nu skal du ikke begynde på det der igen,” siger han, som om det drejede sig om hysteri fra hendes side. Måske gør det.

Den nat spreder han hendes ben så meget, at hun tror, hun skal briste. “Jeg elsker dig,” mumler han nappende ind i hendes øre, “Angel, jeg elsker dig, jeg elsker dig virkelig.” Angel mærker den velkendte reaktion vælde op i sig, villigheden til at dø, til at lade sig sønderrive, hvis det er det, der kræves. Og så stopper den. Den er væk. Fordampet! Og i dens sted, en ny styrke. En kold ispind af en manglende reaktion, vidunderlig, opmuntrende. Nej. Det er ikke rigtigt; det er ikke det, situationen kræver; tværtimod. “Jeg elsker dig,” siger hun som svar, som sædvanligt; men i sit stille sind krydser hun fingre for at få tilgivelse for sin løgn. Kære Gud, vær sød at frelse mig, Gud, hjælp mig til at frelse mit barn. Det er ikke mig, han elsker, men mit barn, han hader; ikke mig, han nyder, men den smerte, han forvolder mig: Det eneste, han vil, er at udrydde mit barn. Jeg elsker ham ikke. Det har jeg aldrig gjort. Det er en sygdom. Jeg må se at blive rask. Hurtigt.

“Ikke sådan,” siger Angel og kæmper sig fri – modige, uvenlige, snerpede Angel – og befrier sine ben. “Jeg er gravid. Jeg beklager, men jeg er gravid.”

Edward triller ned ad hende, trækker sig.

“Kors, du kan være et monster. En veritabel nosseknuser.”

“Hvor skal du hen?” spørger Angel roligt og nysgerrigt. Edward er ved at klæde sig på. Ren skjorte. Eau de Cologne!

“Til London.”

“Hvorfor?”

“Hvor man sætter pris på mig.”

“Du må ikke lade mig være alene. Vær nu sød.” Men hun mener det ikke.

“Hvorfor ikke?”

“Jeg er bange for at være alene om natten her.”

“Du har aldrig været bange for noget.” Måske har han ret.

Af sted drager han; bilen bryder nattens stilhed. Så lukker den sig igen. Angel er alene.

Klak, klak, klak deroppe. Det går i gang som på tælling. Frem og tilbage. Til sengen, som plejede at være oppe på loftet, til garderobeskabet, som var der engang; den krattende lyd af kufferten hen over gulvet. Farvel. Jeg tager af sted. Jeg er bange for at være her. Huset er hjemsøgt. En eller anden ovenpå, en eller anden nedenunder. Åh, kvinder over alt, tro ikke, at jeres ulykke ikke siver ind i væggene, kryber ned ad trappen og så op igen. Tro ikke, at det nogensinde vil blive overstået, eller at de gode tider slår en streg over det. Det gør de ikke.

Angel mærker, hvordan hendes hjerte holder op med at slå og går i gang igen. Et neurotisk symptom, havde hendes fars læge engang sagt. Det ville blive bedre, sagde han, når hun blev gift og fik børn. Alting bliver bedre for kvinder, når de er blevet gift og har fået børn. Det er deres naturlige tilstand. Angels hjerte holder alligevel op med at slå og går i gang igen, i medgang eller modgang.

Angel står ud af sengen, stikker i sine smutters med de små spidse hæle og går op ad loftstrappen. Hvor får hun modet fra? Genskæret fra lyset nede i gangen er svagt. Lyden fra loftet holder inde. Angel hører kun – hvad? – den knitrende lyd af gamle aviser i en frisk brise. Det hører også op, som om der nu kørte en film uden lyd. Og ned ad trappen imod Angel kommer nu en lille træt kvinde i natkjole og slippers, lydløse på trinnene, som standser op og stirrer på Angel, da Angel stirrer på hende. Hendes ansigt er fyldt med blå mærker.

“Hvordan kan jeg se det, når der ikke er noget lys?” tænker Angel undrende.

Hun tænder for kontakten med skælvende hånd, og som hun vidste, er der ikke noget at se i lyset bortset fra den tomme trappe og det sporfri støv på trinnene.

Angel går tilbage til soveværelset og sætter sig på sengen.

“Jeg så et spøgelse,” siger hun til sig selv, roligt nok. Så sætter frygten sig igennem igen: Panik over den måde, hvorpå universet laver numre. Hurtigt, hurtigt! Angel trækker kufferten ud fra dens plads under sengen – der er stadigvæk rester af bryllupskonfetti i den – og klik-klik går hun med skarpe små fodtrin, fra skabet til sengen, hen til kommoden og tilbage igen, og hun ikke så meget pakker som genfinder og bjærger. Noget ud af intet!

Angel og hendes forgænger er ved at redde hinanden, fordi de hver for sig var ude af stand til at redde sig selv, og redningen kommer altid. Ellers kommer døden.

Klik, klik, klik, frem og tilbage, ned i kufferten, ud af huset.

Havelågen svinger i bag hende.

Angel bærer nu kærligheden til et sikrere sted.

1976

Alopeki

Det er 1972.

“Vissevasse,” siger Maureen. Alle andre siger ‘pis med dig’ eller ‘sikke noget sludder’, men i dag er Maureen udmajet i victoriansk småblomstret musselinkluns, og det kræver et passende ordforråd. “Vissevasse. Hvis Erica siger, at hendes skaldede pletter har noget som helst med Derek at gøre, så lyver hun. Det er alopeki.”

“Gud ved, hvad der ville være værst,” mumler Ruthie med sin blide stemme, “at have en mand, som river ens hår ud om natten, eller at lide af hårtab.”

Ruthie er iført en sort frynsebesat kjole, som er nøjagtigt et halvt hundrede år gammel, men som desværre fremhæver Ruthies ribben endnu mere end hendes bryster. Ruthies lille pige Poppy (som fireårig for gammel til legestue og for ung til skole) har en lang hvid (nå ja, gullig) bomuldschemise på, der kontrasterer nok så nydeligt med moderens støvet sorte.

“I det mindste ville ægtemanden kunne forbedre sig, ved en kraftanstrengelse, i modsætning til alopeki,” siger Alison. “Man vågner op en morgen med en enkelt skaldet plet, og en måneds tid senere, bingo, så er man fuldstændig skaldet. Der er intet at gøre ved det.” Alison, buttet mor til tre, er fornuftigt nok iført en blomstret Laura Ashley-kjole, der skjuler hendes svulmende former.

“Måske kunne det være ganske interessant,” bemærker Maureen. “Æggehoved-attituden. Man ville selvfølgelig være nødt til at renoncere på fortiden og give den hele rumtids-armen, og det ville ikke lige være i pagt med tidens trend.”

“Du er tidens trend, Maureen,” mumler Ruthie som ventet. Alle er enige om, at Ruthies naive smiger af Maureen er både tilfredsstillende og pinlig.

Alle er på den anden side enige om, at Erica Bisham, hende med de skaldede pletter, er en dum om end damet møgkælling.

Maureen, Ruthie og Alison er på arbejde i Maureens forretningslokaler i en sidegade til King’s Road. Det er her, Maureen, som det passer sig for hendes glamourøse position som iværksætteren af Mauromania, tager imod medierne, udtrykker holdninger, tager telefonen, dikterer til (mandlige) sekretærer, udvælger og sammensætter stoffer, godkender udkast og i almindelighed træffer et væld af beslutninger – selv om det måske ikke er helt så mange, som hun var vant til at træffe i midten og slutningen af tresserne, hvor verden var ung og rig og vild. Maureen er fyrre, selv om man ikke skulle tro det. Hun er iført en stor hat om dagen (og, forestiller man sig, om natten), som skygger for hendes bekymrede ansigt og beskytter hendes stadig kønne teint. Maureen har en rig tilværelse. Maureen fik engang farvet sit pubeshår grønt, så det matchede hendes fingernegle – eller det forkyndte hendes mand Kim for en spændt ventende (tja, sådan var tiderne) verden: Hun blev skilt fra ham ikke længe efter, da hun havde mistet hans barn i femte måned. Rygterne ville vide, at fostrets hoved var grønt ved ankomsten, og hendes sygekasselæge nægtede at have hende som patient derefter, og så måtte hun alligevel søge privatlæge – hun med sine marxistiske holdninger.

Det var 1968. Hvis staten er ved at falde sammen, så lad den falde sammen. Jo før des bedre. Drop ud, alle sammen! Mauromania magnifique! Og væk skrider Maureens mand Kim med Maureens au pair-pige – en bredhoftet, storbarmet pige, godt avlsmateriale, med en almindelig strid og krøllet busk, om end måske lidt rødlig.

Men det havde alligevel været et godt ægteskab efter den tids forhold. Og som forholdene var, blev det til fortid. Eller sådan bemærkede Maureen til pressen på vejen hjem (seks senge, seks badeværelser, fire saloner, landkøkken med kogeø, gårdhave, South Kensington) fra skilsmisse-retsmødet. Maureen græd lidt i taxaen, da hun var kommet på solid afstand af sit publikum, dels af chok og sorg, dels af forvirring over, at den elskede Kim, Kim, der afskyede kernefamilien så meget, og som så tit havde sagt, at han og hun burde lade sig skille for at få et ægte og åbent forhold, at Maureens Kim virkelig havde sat fut i Maureens skilsmisse, så han kunne blive gift med Maureens au pair-pige, inden barnet kom til verden. Kim og Maureen havde været gift i femten år. Kim havde været Kevin fra Liverpool, inden han så lyset eller i det mindste guruen. Maureen havde altid bare været Maureen fra Hoxton, Østlondon: Og det var hun blevet ved med at være gennem Mauromanias fødsel, fremgang og triumf. Det var hendes charme. Lokal pige kommer frem i verden.

Maureen har livserfaring: På dette tidspunkt ved hun, efter også at have været gift med en psykiater, som stak af med alle hendes penge og det ægteskabelige hjem, at det er klogt at iagttage, hvad folk gør, ikke lytte til det, de siger. Jamen, det er da noget at have lært. Ruthie og Alison, hendes partnere (af navn) fra starten, begge omkring ti år yngre end hende, lytter til Maureen med respekt og usikkerhed.

“Men bemærk,” siger Maureen nu, mens hun med stor effekt sætter violette fjer sammen med smaragdgrønt atlask, “hvis jeg var Derek, ville jeg helt sikkert banke Erica til døde. Tænk at være nødt til at lytte til den klynkende stemme nat efter nat. Det eneste problem er, at han er blevet for meget af en gentleman. Han ville aldrig få modet til at gøre det. Fornægtede sin baggrund og så videre. Det dur bare ikke.”

Maureen har kendt Derek siden gamle dage i Hoxton. De var evakuerede sammen; delte beskyttelsesrum dengang de var vendt tilbage fra livet på sultegrænsen i skolen i Felixstowe – en drengekostskole, der blev anset for at være uskikket til fine folks børn, men god nok til børnene fra East End.

“Det hele er noget i Ericas fantasi,” siger Ruthie vidende. “En gyselig form for seksuel fantasi. Hun ønsker, at han skal tæske hende, derfor vader hun rundt i London og siger, at han gør det. Stakkels Derek. Det kommer der ud af at gifte sig ind i den engelske overklasse af den gamle skole. Hun må være tæt på halvtreds. Hun har det der hærgede ansigt.”

Hendes stemme fortoner sig. Der kommer en lille pause i samtalen.

“Hm,” siger Alison.

“Det er sprutten,” siger Maureen fast. “Satans stakkel til Derek. Tænk at have giftet sig med sådan en nosseknuser.” Derek var Maureens barndomskæreste. Sikke en romantisk, platonisk idyl! Hun var tæt på at gifte sig med ham en, to, tre gange. En gang helt tilbage i begyndelsen, før Kim, før nogen som helst, dengang Derek solgte bøger fra en vogn på markedet i Hoxton. En gang til, efter Kim og inden professoren, dengang Derek levede af at tage dyre fotografier af de smarte og succesfulde – men så var det, at Erica dukkede op i Dereks seng, langbenet, hånlig, smuk, med en models præcise og organiserede ansigt, og den klingre røst karakteristisk for en pige, som havde købt sin skoleuniform i Harrods, og så var det sket. Ikke at Derek nogensinde ligefrem havde friet til Maureen; ikke at de nogensinde havde været i seng med hinanden. De kendte bare hinanden og hinandens sengepartnere så godt, at de vidste, hvad hinanden tænkte, følte, håbede. Begge fra Hoxton, Østlondon: Derek, Maureen og en hærskare af andre. Hvad var der, kunne man spørge, ved det specielle kvarter af East End, som gennem en periode på ganske få år fremavlede sådan en flok bemærkelsesværdige børn, sådan en opblussen af menneskelig kreativitet i form af skriveri, maleri, design, underholdning? Forandring af verden? Man skulle næsten tro, at Gud havde valgt det til et eksperiment i intensiv talentavl. Mauromania, som sendt fra himlen.

Og så var der et andet tidspunkt i slutningen af tresserne, hvor der var et kortvarigt brud mellem Derek og Erica – Erica havde fået fjernet livmoderen imod Dereks ønske; men netop i disse to uger, hvor mulighederne var der for Maureen, hvis virksomhed blomstrede, hvis designs var verdensberømte, så selv modebevidste unge kongelige (kvinderne altså) brugte mærkevaretøj fra Mauromania, og Maureen blev styrtende rig – i de to specielle uger af alle uger forelskede Maureen sig hovedkulds i Pedro: nej, ikke en fisker, men så godt som – italiener, ung, åbenstående skjorte, mørke øjne, designer. Og Pedro, skulle det senere vise sig, brugte Maureen som middel til at komme i kanen med alle modellerne, både mandlige og kvindelige (Maureen var gået ind i herrebeklædning). Maureen var den sidste, der fandt ud af det, og da hun gjorde, befandt Derek sig i Ericas arme (eller hvor det nu var) igen. En bedrøvelig episode. Maureen tilbragte et halvt år på et kursted på en diæt af druer og brune ris. Hen mod slutningen af dette tidsrum var Mauromania MAN gået konkurs, hendes forretningsfører var sprunget ud af et vindue på tiende etage, og en harmdirrende mor til en af de ansatte havde anlagt sag mod Maureen personligt for at drive bordelvirksomhed. Det hele var ret irrationelt. Hvis den ansatte, en bortløben pige på, viste det sig, kun tretten år, men med udseende som en tyveårig, og en fremragende syerske, havde fået gonorré, mens hun var ansat hos Maureen, var det så Maureens skyld? Dommeren besluttede fornuftigt nok, at det var det ikke, og at man retfærdigvis ikke kunne anklage Maureen for hele sammenbruddet af britisk respektabilitet. Sagsomkostningerne beløb sig til over 12.000 pund: Landstedet og staldene måtte sælges til minimumspris. Det var katastrofeåret.

Og hvem var det i den periode, der holdt Maureen i hånden? Ingen. Alle havde tilsyneladende nok i deres egne problemer. Og i alt den tid blødte stakkels Maureens hjerte for Pedro, ham med det latterlige navn og de brune øjne, som for længst var dampet af, med lyden af latter og en bølge af streptokokker i kølvandet. Og af alle de gamle venner og allierede var det kun Ruthie og Alison, der blev hængende, to velkendte ansigter i et hav af nye, der blev yngre og yngre for hver dag, og mere og mere sultne, ikke efter sjov, mode og spænding, men efter penge, forfremmelse og anerkendelse.

Medarbejderne gik oven i købet i strejke på et tidspunkt og travede frem og tilbage uden for værkstedet med skilte, der viste arbejdstider og lønninger, støttet af maoister, kvindefrigørelseskvinder og fagforeningsfolk, der alle sammen kappedes om at vise deres godtkøbssolidaritet og derved fik et lille bitte nyhedsindslag blæst op til en kolossal medievits, uden at nogen gjorde sig den ulejlighed at høre Maureens side af historien – pjæk, stofmisbrug, dårligt håndværk, svigtende markeder, svindende indtægter.

Men Ruthie nedkom helt uventet med Poppy ude på det sort-og-guldmalede dametoilet (kun for kunder – og det var godt det samme, det ikke var på personaletoilettet, hvor pudsen skallede af, og den gamle vægcisterne faldt ned i hovedet på en, når man trak i kæden) og det muntrede alle op. Salget gik op, og personalet besindede sig, da arbejdsløsheden steg. Poppy, barn af Mauromania, blev alles yndling, alles maskot. Hendes far, der kun var sytten, afsonede en fængselsdom på to år for marihuanahandel, arresteret på falsk anklage. Han havde det ikke så dårligt derinde – han fik taget fag nok til at bestå en adgangsgivende studentereksamen, hvilket han aldrig ville have gjort udenfor, men det betød, at stakkels lille Poppy måtte klare sig uden en fars omsorg, og Ruthie måtte tage sig af det hele alene. Ruthie med ribbenene.

Alison havde imidlertid, let undskyldende, giftet sig med Hugo, en ganske retlinet og respekteret skuespiller, som gik ind for kvinders ligeberettigelse; de fik tre børn og boede i et hyggeligt hus med have på Muswell Hill: Alison var oven i købet medlem af skolebestyrelsen! Hugo var ofte arbejdsløs, men i fællesskab lykkedes det Hugo og Alison at holde den gående og humøret højt. Nu synes Hugo, at Alison burde bede om lønforhøjelse, men det bryder Alison sig ikke om. Det er problemet ved at arbejde for en veninde og kun nominelt være partner.

“Lad os ikke snakke mere om Erica Bisham,” siger Maureen. “Det er for kedeligt et emne.” Så det lader de være med.

Men ved midnatstid et par uger senere, hvor Maureen, Ruthie og Alison arbejder over for at opfylde en ordre – som de har for vane for tiden (hvilket gør Hugo, Alisons mand, noget modløs) bliver der banket på døren. Det er selvfølgelig Erica. Hvem ville ellers banke på sådan en slesk facon? Alle andre råber “Hej!” eller “Peace!” og kommer ind.

Erica smiler nervøst og skævt; hendes gule hår er ekstremt excentrisk; busket sine steder, sparsomt andre. Kunne hun ikke bruge en paryk? Hun er iført en natkjole fra Marks & Spencer, som ikke engang Ruthie ville drømme om at have på, hverken hjemme eller ude. Der er blodpletter bagpå. (Menstruation er endnu ikke så moderigtig, at man kan demonstrere det på denne vis, selv om man kan snakke i lange baner om det.) Der står en stærk lugt om hende af hvad? Alkohol eller er det neglelak? (I en længere arbejdsløshedsperiode befandt Hugo, Alisons mand, sig på randen af alkoholisme, men kom heldigvis væk fra den igen, og lugten af neglelak, acetone, var et advarselstegn om en hårdt presset lever på overarbejde, der ikke kunne magte acetaldehyd, det voldsomt giftige produkt af alkoholnedbrydning.)

“Må jeg have lov at sætte mig?” siger Erica. “Han har låst mig ude. Lyder jeg underligt? Jeg tror, jeg har tabt en tand. Jeg er øm under ribbenene, og jeg har kvalme.”

De stirrer på hende – denne drukne, forpjuskede ballademager af en kvinde.

“Han,” siger Maureen omsider. “Hvem er han?”

“Derek.”

“Du får problemer, Erica,” siger Ruthie, dog venligere end Maureen, “hvis du går rundt og siger frygtelige ting om stakkels Derek.”

“Jeg ville ikke være kommet her, hvis der havde været et andet sted,” siger Erica.

“Du må da have nogle venner,” bemærker Maureen som for at sige: Du skal ikke tælle os med til dem, hvis du har.

“Nej.” Erica lyder fortvivlet. “Han har sine arbejdskammerater. Jeg har tilsyneladende ingen.”

“Gud ved hvorfor,” siger Maureen lavmælt; og så: “Nu skal jeg skaffe en taxa, der kan køre dig hjem, Erica. Du kan ikke være ude i den tilstand.”

“Jeg er ikke fuld, hvis det er det, du tror.”

“Nej, hvem er nogensinde det,” sukker Ruthie, mens hun ubarmhjertigt syr videre. Fire bluser inden klokken et. Og så er det, gudskelov, sengetid.

Lille Poppy er gået ud som et lys på en bunke orange strudsefjer. Hun ser fantastisk ud.

“Hvis Derek virkelig slår dig,” siger Alison, som mangen en lørdag aften har set sin far tæve moderen, “hvorfor går du så ikke til politiet?”

“Det gjorde jeg engang, og de sagde, jeg skulle gå hjem og opføre mig ordentligt.”

“Eller gå fra ham?” Alisons mor forlod Alisons far.

“Hvor skulle jeg gå hen? Hvor kunne jeg bo? Børnene? Jeg har det ikke så godt.” Erica svajer. Alison sætter en stol ind under hende. Erica sætter sig med vidt spredte ben og hovedet nedad. Et par bloddråber drypper ned på gulvet. Fra Ericas mund eller et andet sted fra? Maureen ser det ikke, Maureen er ligeglad. Maureen er ved at ringe til taxastationer, der ikke svarer.

“Jeg prøver at lade være med at provokere ham, men jeg ved aldrig, hvad det er, der får ham op og ringe,” mumler Erica. “Her til aften var det Tampax. Han sagde, at det kun var ludere, der brugte Tampax. Han rev den ud og sparkede mig. Se.”

Erica trækker op i natkjolen (Erica har ikke underbukser på) og blotter sine kønsdele på den skammeligste, mest skamløse måde. Indersiden af lårene er blåmarmorerede, men herregud, hun er næsten halvtreds.

Hvordan ser man ud på lårområdet, når man nærmer sig de halvtreds? Maureen er den nærmeste til at vide det, og hun siger ikke noget om det. Hvad Ruthie angår, håber hun aldrig, at det kommer dertil. Halvtreds!

“Kvindemennesket er gal,” mumler Maureen. “Måske skal jeg hellere ringe efter den blå vogn i stedet for en taxa?”

“Gudskelov Poppy sover.” Stakkels Ruthie er tilsyneladende i choktilstand.

“Du kan komme med mig hjem, Erica,” siger Alison. “Guderne må vide, hvad Hugo vil sige. Han hader husspektakler. Han siger, at hvis man stiller sig imellem ægtefolk, så begynder de begge to at slå på en.”

Erica gurgler, en slags glædesløs latter. Ud bag fra hende træder på mystisk vis et barn frem. Hun er otte, undersætsig, grim og bleg og iført en kedsommelig mariehøne-pyjamas.

“Moar?”

Ericas hoved flyver op; blodet på Ericas læber bliver tørret af med bagsiden af Ericas hånd. Erica retter ryggen. Erica smiler. Ericas stemme er fuldkommen normal, damet.

“Halløj, lille skat. Hvordan er du kommet herhen?”

“Jeg fulgte efter dig. Far var for vred.”

“Han skal nok blive god igen snart, Libby,” siger Erica muntert. “Det bliver han altid.”

“Vi skal da ikke hjem? Må vi ikke nok lade være med at gå hjem. Jeg har ikke lyst til at se far.”

“Møgkælling,” mumler Maureen, “hun har oven i købet vendt hans eget barn imod ham. Satans stakkel til Derek. Der er overhovedet intet i vejen med hende. Se hende bare.”

For nu er Erica kommet på benene og står og glatter Libbys hår og mumler og ler.

“Satans stakkel til Erica,” bemærker Alison. Det er første gang, hun nogensinde har trodset Maureen, og da langt mindre sat spørgsmålstegn ved hendes klogskab. Og Alison rejser sig med så megen værdighed, som hendes buttede skikkelse og brusende bomuld tillader, og tager Erica og Libby med hjem og installerer dem for natten i gæsteværelset i det hyggelige hus på Muswell Hill.

Hugo er ikke specielt fornøjet. “Dine smarte, syge venner,” siger han. Og: “Jeg ville til hver en tid tampe sådan en kvinde til døde selv.” Og: “Tænk at trække det stakkels barn ind i det: Det er rystende.” Men han er sød over for Libby og ringer til Derek og fortæller ham, at hun er i god behold, og tager sig af hende, mens Alison følger Erica hen til lægen. Lægen sender Erica videre til hospitalet, og hospitalet indlægger hende til prøver og behandling.

“Hvorfor gøre dig den ulejlighed?” forespørger Hugo. “Alle og enhver ved, at hun er sindssyg.”

Om aftenen kommer Derek hele vejen ud til Muswell Hill i sin Ferrari for at hente Libby. Han er en tiltrækkende mand: intelligent og skarpsindig, faderlig og blid. Lige den rette, slår det Alison, for Maureen.

“Jeg er ked af alt det her,” siger han. “Jeg elsker min kone højt, men hun har visse problemer. Der er noget mørkt i hendes natur – I skulle bare vide. En dyb indre voldelighed – som selvfølgelig manifesterer sig i denne form for opførsel. Hun er dybt psykofren. Jeg er så bange for barnet.”

“Hospitalet indlagde hende rent faktisk,” mumler Alison. “Og ikke på psykiatrisk afdeling, men på den kirurgiske.”

“Det er nok hendes hysterektomi-ar igen,” siger Derek. “Den mindste lille holmgang – så bliver hun helt vild, og jeg bliver nødt til at holde hende tilbage af hensyn til hendes egen sikkerhed – og så springer det op. Jeg er bange for, det er symptomatisk for hendes indre lidelser. Hun siger endda selv, at det springer op for at lukke den opsamlede ondskab ud. Det, jeg ikke kan tilgive, er den måde, hun trækker stakkels lille Libby ind i det. Hun er ved at vende barnet imod mig. Guderne må vide, hvad jeg skal gøre. Nå, i det mindste kan jeg begrave mig i arbejdet. Jeg hører, du er skuespiller, Hugo.”

Hugo byder Derek på en drink, og Derek tilbyder (nå ja, mere eller mindre) Hugo en rolle i en ny rock-musical, der skal opsættes i West End. Alison går hen og besøger Erica på hospitalet.

“Erica har nogle leverskader, men det er ikke uhelbredeligt: Hun vil bare have kvalme i nogle måneder, det er alt. Hun har mistet en kindtand, og hun har fået nogle sting i livmoderen,” siger Alison til Maureen og Ruthie næste dag. Bluseordren blev aldrig gjort færdig – det er tvivlsomt, om der kommer nye ordrer. Men hvis personalet ikke er loyale nok til at arbejde over længere, hvad kan man så forvente? De (nominelle) partnere kan ikke gøre det hele.

“Hvem sagde det?” forhører Maureen sig skeptisk. “Hospitalet eller Erica?”

“Nå ja,” må Alison nødtvunget indrømme, “Erica.”

“Du er bare så naiv, Alison.” Maureen lyder ganske knotten. “Erica kan ikke åbne sin syge mund uden at sige en løgn. Det er bare hendes hysterektomi-ar, der er sprunget op igen, ikke andet. Og intet under. Hun er nymfoman: Hun kan ikke lade Derek være i fred, dag ud og dag ind. Hun har en luders sjæl. Stakkels mand. Han er så oprevet over det. Hvem ville ikke være det?”

Derek inviterer Maureen på frokost. Om aftenen tager Alison hen for at besøge Erica på hospitalet, men Erica er væk. Sygeplejersken siger: “Ih ja, hendes mand kom og hentede hende. De havde ikke været meget for at udskrive hende så hurtigt, men mr. Bisham virkede som sådan en fornuftig, kærlig mand, så de mente, han ville være glimrende i stand til at tage sig af sin kone, og det er altid rarere derhjemme, ikke sandt? Var det selveste Derek Bisham? Ja, det havde hun nok tænkt. Stakkels mrs. Bisham – sikke en skrækkelig verden, vi lever i, når en agtværdig gift kvinde ikke engang kan gå på gaden uden at blive brutalt angrebet og overfaldet seksuelt af fremmede.”

Det er 1974.

Vinter. Der blæser en kold vind, og der er en koldere på vej. En tredages uge påtvunget dem af en sindssyg regering. Strejker, strømafbrydelser, mørke. Maureen, Ruthie og Alison arbejder ved stearinlys. De er alle tre iført syntetiske pelse – gammel lagerbeholdning, usælgelige. Poppy bor hos Ruthies mor, noget hun som regel gør for tiden. Poppy er begyndt at skele, og lægen siger, at hun skal gå med briller, hvor det ene glas er tildækket, i mindst halvandet år. Ruthie kan, helt ærligt, ikke bære at se sin datter sådan. Ruthies mor, som er prosaisk indstillet, en dame som køber tøj i fruestørrelse hos C & A, har åbenbart ikke noget imod det.

“Hvis oliepriserne stiger,” siger Maureen dystert, “hvad sker der så med prisen på syntesiske stoffer? Hvad sker der så med Mauromania, for den sags skyld?”

“Lav kvalitetstøj,” siger Alison. “De rige er altid hos os.”

Maureen siger ingenting. Maureen er i dårligt humør for tiden. Hun har et eller andet smertefuldt problem med tænderne, som hun er dårligere til at klare end problemer med personalet (overbetalt), leveringsdatoer (umulige), distribution (uberegnelig), omkostninger (stærkt stigende), fortjeneste (faldende), reinvestering (ikke eksisterende). Og sneen har ødelagt taget på taglejligheden, og der skal lægges et nyt for mange tusinde pund. Mandlige venner kommer og går: Det virker, som om de bliver yngre og mindre empatiske. Nogle gange føler Maureen, at de behandler hende som en vittighed. De spørger hende om tresserne, som det var en helt anden tidsalder; om Mauromania, som var det en uddød art – men det er da vel stadigvæk en mærkevare, der har en betydning, indbringer udenlandsk valuta, faktisk burde give hende en form for anerkendelse. The Beatles fik ordner af Dronningen; hvorfor ikke Maureen fra Mauromania? Smid-væk tøj til smid-væk mennesker?

“Ruthie,” siger Maureen. “Du er begyndt at sjuske. Du har syet lommen omvendt på, og den skal ud til kopiering. Det kommer til at sinke hele sendingen. Nå, skid hul i det. Lad den bare gå igennem.”

“Hører du nogensinde noget til Erica Bisham?” spørger Ruthie Alison, mere for at irritere Maureen, end fordi hun gerne vil vide det. “Vandrer hun stadigvæk omkring midt om natten?”

“Hugo laver en masse arbejde for Derek for tiden,” siger Alison forbeholdent. “Men han omtaler aldrig Erica.”

“Stakkels Derek. Sikke en skæbne. En kone med alopeki! Hun er garanteret skaldet som et æg nu. Ikke den værste form for hævn, skulle jeg mene.”

“Det havde intet med alopeki at gøre,” siger Alison. “Derek flåede bare totter ud af hovedet på hende om natten.” Alisons eget ægteskab går ikke så godt nu. Hugo har fået hovedrollen i et af Dereks stykker, der har været længe på plakaten i West End. Showbusiness styrer alle hans tanker og al hans stræben. Indehaveren af den bærende ingenue-rolle er forelsket i Hugo og taler om det, i TV-quizprogrammer og i avisernes søndagstillæg. Hun er mindreårig. Alison føler sig gammel, blasert og kedelig.

“Jeg tror efterhånden på hvad som helst,” siger Ruthie. “Hun må provokere ham helt forfærdeligt.”

“Jeg ved ikke, hvad du har imod Derek, Alison,” siger Maureen. “Måske kan du bare ikke lide mænd. Og så har du ikke så meget at gøre i et modehus. Ruthie, endnu en lomme, der sidder omvendt.”

“Jeg har kvalme,” siger Ruthie. Ruthie er gravid igen. Ruthies mand var ude af fængslet og sammen med hende i nøjagtig to uger; så fløj han til Istanbul for at smugle marihuana ind i landet igen. Han blev pågrebet. Nu vansmægter han i et tyrkisk fængsel. “Hvad skal der blive af os?”

“Vi må udvikle en følelse af søstersolidaritet,” siger Alison, “sådan er det.”

Det ringer på døren hos Alison klokken tre om natten. Det er valgaften, og Alison sidder og ser resultaterne i fjernsynet. Hugo ser dem (formentlig) et andet sted, med ingenue-rolleindehaveren – som nu er over den kriminelle lavalder, hvilket i nogen grad ødelægger nydelsen. Det er Erica og Libby. Ericas næse er brækket. Tiårige Libby har nu taget styringen. De er begge to iført nattøj. Alison betaler taxachaufføren, som ikke vil tage imod drikkepenge. “Sikke en verden,” siger han.

“Jeg vidste ikke, hvor vi ellers skulle tage hen,” siger Libby. “Hvor han ikke ville følge efter hende. Jeg skrev adressen ned, sidste gang jeg var her. Jeg tænkte, den kunne gå hen og blive nyttig en dag.”

Det er afslutningen på Alisons ægteskab og afslutningen på Alisons arbejde. Hugo, hvis fremtidige karriere i det store og hele afhænger af Dereks velvilje, siger, enten har du Erica i hjemmet, eller også har du mig. Alison siger: “Så tager jeg Erica.” “Betonlebbe,” siger Hugo bittert. “Du skal endelig ikke tro, du får lov til at beholde børnene.”

Maureen siger: “Det er første og sidste gang, Derek nogen sinde har slået hende. Det har han fortalt mig. Hun kastede sig ind mod ham med vilje. Hun ønskede at få brækket næsen; Alison, din idiot, fatter du det ikke? Erica brokker sig og provokerer. Hun kalder ham frygtelige, fornærmende, ærekrænkende ting i fuld offentlighed. Hun pisker ham med ord. Hun siger, han er impotent: en kunstnerisk fiasko. Jeg har hørt hende. Det har alle. Når han omsider langer ud efter hende, er hun henrykt. Hendes sidste mand bankede hende sønder og sammen. Hun er det fødte offer.”

Alison tager Erica med på retshjælpen hos en gratis advokat, som – kæmpe overraskelse – er effektiv, og som indsamler beviser og beedigede skriftlige erklæringer fra læger og hospitaler over hele London, får udstedt polititilhold mod Derek, får Erica og Libby installeret i hjemmet igen og indleder og fuldfører skilsmisseprocessen og får et flot underholdsbidrag.