Don Pendleton

Angreb på Acapulco

Lindhardt og Ringhof

Angreb på Acapulco
er oversat fra engelsk af Frits Remar efter

Acapulco Rampage

Copyright © 1977, 2018 Don Pendleton og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711511060

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Prolog

– Jeg vil jævne deres hus med jorden!

Det erklærede den unge sergent lige hjemvendt fra Vietnam ved begyndelsen af sin krig på hjemmefronten mod Mafiaen. Han havde imidlertid ikke ventet at ryste hele verdenen. I begyndelsen lå den organiserede underverden lige uden for hans dør … som den øverste synlige del af et isbjerg og ansvarlig for hans mors, fars og lillesøsters grusomme død.

Ja, han ville jævne deres hus med jorden.

Indefra, selv om han vidste, at den modbydelige konstruktions sammenbrud antagelig ville knuse ham i faldet.

Men det knuste ham ikke. Mack Bolan dukkede frem fra ruinerne af Mafiaens hus i Pittsfield lidt klogere, meget stærkere og fast besluttet på at fortsætte sin krig, til døden. Det eneste usikre var, hvem der skulle dø først: Mack Bolan eller Mafiaen? Og selv dette grundlæggende spørgsmål var udelukkende retorisk. Alle odds var overvældende imod énmands-hæren. Mafiaen var en meget gammel organisation … og en meget stærk organisation. Deres antal var umådeligt, deres indflydelse altdominerende og deres magt tilsyneladende ubegrænset. Deres »venner« … amici di l’amici, vennernes venner … var overalt i magtpositioner: som stridsere, dommere, kongresmænd, politikere af enhver farve og indflydelse, embedsmænd, forretningsfolk … kongemagere og pengemagere overalt, hvor dollars var Gud og magt nøglen til kongeriget.

En bekymret amerikansk justitsminister havde allerede talt om eksistensen af »en usynlig anden regering«, da Mack Bolan erklærede sin nådesløse krig mod denne moderne version af mørkets magter. Den nationale undergrundsstruktur så Bolan meget hurtigt. »Mafiaens Hus« blev et palads med mange værelser, et internationalt hus med et netværk af korridorer, der strakte sig over alle geografiske og politiske grænser og nåede hvert eneste hjørne af den civiliserede verden.

»I dag Pittsfield, i morgen hele verden« kunne have været Mack Bolans kampråb i begyndelsen. Bortset fra, at han ikke var nogen tegneseriehelt. Ikke nogen supermand. Han var ikke alvidende og almægtig. Han blødte som andre mennesker … kendte frygt og tvivl som andre mennesker … begik fejltagelser som andre mennesker.

– Jeg vil jævne deres hus med jorden! lovede han sig selv. Men dengang havde han ikke kendt husets størrelse. Han havde ikke vidst, hvor indviklet det var bygget, hvor mange værelser, det havde, og hvor langt dets endeløse korridorer strakte sig.

I Pittsfield havde Mack Bolan aflagt et løfte til sig selv… og sine elskede døde. Og så var han begyndt at forstå, hvad det var, han havde lovet.

Han havde lovet at jævne verden med jorden.

OK … så ville han gøre det. Hvis han kunne.

Første kapitel

Afstanden var 700 meter … næsten trekvart kilometer. Den store Weatherby .460 var det naturlige valg af våben med sin enorme kraft, der sendte et projektil på næsten 35 gram af sted med en mundingsfart på 2500 meter i sekundet.

På den afstand ville farten ved anslaget være faldet til omkring 300 meter i sekundet. Af den grund valgte han en Nosler dum-dum kugle, der først udvidede sig, når den havde gennemtrængt huden … han var ikke bare ude efter et kødsår … det skulle være den visse død og ikke en udfordring til lægevidenskaben.

Angrebet skulle være hurtigt, lammende, rystende … så det kunne få hårdkogte mænd til at blive grebet af panik … og skabe frygt hos dem, der alt for længe havde troet, at de var usårlige.

Manden i sigtekornet i det øjeblik smilede i trådkorset i det kraftige kikkertsigte og var tilsyneladende en tilfreds mand, hvis største problem lige nu var, hvilken af de fristende kvinder han skulle lægge ned næste gang … og om det skulle være her eller ude i vandet i den lækre svømmepøl.

Jo-e, det var en fyr, der havde alt. Det dovne smil, der næsten helt udfyldte kikkertsigtet, sagde det hele. En af gulddrengene, en super-macho i jet-set’et, ét af finansverdenens vidunderbørn, én af de mægtiges fortrolige. Så stor og så velkonsolideret, at han havde fået et kodenavn … »Butch Cassidy« … af FBI, der i mange år havde prøvet at få skovlen under ham. Rigtige navn: Bobby Cassiopea. Egentlige beskæftigelse: vaskede snavsede penge rene. Faste arbejdsgiver: Mafiaen.

Engang beskrevet i et landsdækkende nyhedsmagasin som »den vestlige verdens playboy-finansier« var fyren et repræsentativt eksempel på det hurtigt omsiggribende new look i den internationale forbryderverden … elegant, veluddannet, uplettet af åben forbindelse med kendte kriminelle, men hemmeligt lige så brutal og skånselsløs som nogen gadebandit, ja, antagelig mere. Afgjort mere farlig. Hans slags arbejdede med storforbrydelse. Jo, Bolan kendte Bobby Cassiopea. Fyren samarbejdede med oliesheiker og premierministre, schweiziske banker og finansfyrster i Monte Carlo, multinationale selskaber og filmstjerner.

Cassiopea var i Mafia-sprog »en født«. Han var også en hr. ingenting, et nul i den usynlige anden verdensregering. Mafiaen ejede ham med krop og sjæl. De havde opfødt ham, uddannet ham, finansieret ham og arrangeret et fornuftsægteskab for ham med en italiensk prinsesse, der forsynede ham med en social position og anbragte ham i centrum for verdens øjne. Fyren var en gående og talende kunstgenstand, en marionet for de smarte fyre, der sad bag kulisserne og trak i trådene.

Men Cass Baby var en fyr, der havde alt. Der var noget grundlæggende trist i det. En knægt i en byghetto, der hang på gadehjørnerne for at få tiden til at gå, ejede mere end han. En kunstig skabt mand kunne aldrig gøre krav på sin egen sjæl. Ikke mens han levede.

Bolan skubbede tanken fra sig, mens han langsomt drejede sin Weatherby på trefoden, og et andet ansigt viste sig i kikkertsigtet…et ansigt, der var mere kendt fra filmlærredet og TV-skærmen … manden var nu i 50’erne, og ansigtet var hærget og rynket af vellevned, men kønt og sikkert stadig i stand til at få hjertet til at banke lidt hurtigere hos nogle millioner kvinder. Den eneste ene John Royal. Bolan kendte ham kun af navn, men han havde et noget tvivlsomt rygte.

Han sukkede og drejede geværet lidt mere. Lou Scapelli og Eduardo Fulgencio, de mellemamerikanske gorillaer, fuldendte selskabet ved siden af svømmepølen … bortset fra de seks bikiniklædte skønheder, der lå spredt rundt omkring på luftmadrasser. En tjener i hvid jakke stod diskret ved en lille bar i baggrunden. Et par af pigerne sugede på hvert sit sugerør af en coco preparado, en lokal drink, der bestod af gin skænket op i en umoden kokosnød. Fulgencio havde en øl, mens de andre mænd drak whiskysjusser.

To fyre i badebukser og spraglede skjorter afpatruljerede stranden under svømmepølen. En anden var blevet ved båden, der havde bragt Scapelli og Fulgencio til selskabet i Royals villa.

Så afstanden var 700 meter, og scenen var stillet op. Bolan skar en grimasse og kontrollerede Weatherbyens indstilling, inden han vurderede vindens retning og styrke.

Det kunne blive et vanskeligt skud. Vinden kom bag hans højre skulder og var på omkring fem sekundmeter. Her oppe i højden altså. Der var en vis hvirvlende effekt at se nede i målområdet. Finskydning var en videnskab, ja, men beregningerne holdt kun et vist stykke vej. Derefter meldte usikkerheden sig og voksede proportionalt med afstanden. En fejl på 1/12 grad af en vinkel … på denne afstand og med den ustabile vindsituation … kunne blive til en fejl på 30 cm ved målet.

Så stor en fejlmargen kunne Bolan ikke tolerere.

Han ønskede et pletskud. Og det skulle være sikkert og metodisk.

I den sidste ende var finskydning et spørgsmål om en næsten overmenneskelig »fornemmelse«. Man kunne foretage sine beregninger med den yderste nøjagtighed. Men kun »fornemmelse« eller held kunne overvinde den sidste usikkerhed. Og Hævneren havde ikke råd til at regne med held.

Han kontrollerede endnu en gang finindstillingen, inden han vurderede, hvad der ville ske nede ved målet. Lydbølgen ville komme rullende samtidig med kuglen eller kun et skridt efter den. Reaktionen dernede ville komme øjeblikkelig og instinktiv.

Han satte sig selv i deres sted og prøvede at forestille sig, hvad Mål 2 og 3 ville gøre.

Og … giv dem to sekunder til at fatte, hvad der skete, endnu et sekund til at bestemme sig i og så vild flugt efter dækning.

Scapelli var lille, nervøs og hurtig. Han ville begynde at løbe … antagelig hen mod muren uden om patioen, der lå 20 skridt væk. En bange mand kunne komme meget langt på tre sekunder … og det var sådan cirka, hvad fyren havde. Bolan gav ham 10 skridt og markerede sig stedet.

Fulgencio var en tung kraftig mand. Han ville søge dækning nærmere ved. Svømmepølen. Bolan noterede sig den korteste vej og markerede, hvor han ville skyde, hvorefter han koncentrerede sig fuldt og helt om vindproblemet.

Han rettede lidt på riflens finindstilling, og så var han parat.

Weatherby-riflen var parat med et projektil i kammeret og to mere i magasinet. Og målområdet var parat.

Den eneste ene John Royal var ikke et mål … i hvert fald ikke denne gang. Han lænede sig tilbage i sin stol og gjorde tegn til bartenderen. Ham var der ikke problemer med.

Cass Baby halvt lå i sin flugtstol og smilede ad et eller andet, som Scapelli sagde til ham. Han vendte ansigtet direkte mod Hævneren, og det var usandsynligt, at han ville flytte på sig … målet var i orden.

Scapelli stod bøjet over Cassiopea på hans højre side med fødderne solidt plantet i jorden og talte med en masse håndbevægelser og gik rigtig op i, hvad han var ved at fortælle. Målet kunne antagelig rammes, mens han løb.

Honduraneren, Fulgencio, sad overskrævs på en luftmadras, drak øl og stirrede med utilsløret interesse på de bikiniklædte piger, der lå og tog solbad uden for målområdet. Hans ansigtsudtryk lod til at sige: – Lad os få det her overstået og få pigerne herhen. Målet kunne rammes, når han prøvede at kaste sig i svømmepølen.

Bolan lå i en skydestilling næsten 100 meter over målområdet. Han havde udsigt over hele Acapulcobugten og kunne følge Costera Miguel Alaman, kystvejen, fra Gran Via til Guitarron Beach. Det var et pragtfuldt panorama … i virkeligheden for smukt til de hæslige begivenheder, der nu skulle foregå.

Men der var jo de kannibaler dernede, og…

Bolan skar en grimasse og rettede igen tankerne mod sin opgave.

Trådkorset faldt igen til hvile over næseroden på Cass Baby. Den fremragende finskytte trak vejret dybt, åndede let ud og sukkede så et lydløst »·t«, da han klemte om aftrækkeren.

Det kraftige gevær bragede, og kolben slog mod hans skulder, mens han stirrede i kikkertsigtet for at se, om han havde ramt … og det havde han. Da han havde talt til fire, smadrede det 35 grams Noslerprojektil ind lige over det højre øje. Resten af det engang så kønne ansigt faldt tilsyneladende sammen om det punkt. Smilet blev til en stor rød plamage, lige inden Mål 1 forsvandt ud af syne.

Bolan talte stadig, mens han svingede kikkertsigtet forbi slørede billeder af energiske bevægelser. Han nåede Mål 2, da han havde talt til seks, og han fyrede igen. Han tog lynhurtigt ladegreb og drejede sig, så våbnet pegede mod det sted, hvor han havde beregnet, at Mål 3 ville være. Men så tøvede han, svingede geværet tilbage og fandt målet.

En fejlbedømmelse, ja.

Det fede dyr lå på alle fire og kravlede langsomt og tøvende mod svømmepølen, mens han trak luftmadrassen med sig som skjold. Skjold! Et par lag imprægneret lærred og nogle centimeter luft.

Bolan finindstillede målet nøjagtigt midt i trådkorset og skød. Den store kugle ramte præcist tre sekunder efter, susede gennem den ubetydelige forhindring og ramte manden i hovedet.

Hævneren lagde geværet fra sig og tog den store kikkert for at se, hvad der skete dernede. Bobby Cassiopea lå livløs med ansigtet nedad ved siden af en væltet stol. Lou Scapelli lå i en grotesk stilling tæt ved muren uden om patioen. Det rykkede krampagtigt i hans højre arm, og blodet væltede ud ad munden på ham. Et dårligt skud. Det havde ramt i ryggen lige mellem skulderbladene. Eduardo Fulgencio var død øjeblikkeligt og lå sammenkrøbet som et foster. Det øverste af hans hoved var væk, så man kunne se hjernemassen.

John Royal stod lammet ved siden af sin stol og stirrede vantro på liget ved sine fødder. Bartenderen havde genvundet fatningen og var langsomt på vej hen mod sin herre. Pigerne havde først lige forstået, hvad der var sket, og fløj sammen i en klynge.

De to vagter på stranden var ikke til at se nogen steder. Manden ved båden havde smidt sig i vandet ved siden af den.

OK. Han havde givet dem noget at tænke over … og han havde lammet dem. Om 20–30 sekunder ville de begynde at reagere. Det blev spændende at se, hvad han havde fået sat i gang.

Han samlede de tomme patronhylstre sammen, lagde dem i en trekant på jorden og anbragte en skarpskyttemedalje ovenpå. De ville finde det. Og de ville vide besked.

Et halvt minut efter anbragte han sit udstyr i en bolsjestribet jeep og begyndte at tænke på hvad han nu skulle gøre.

Ja. De ville meget hurtigt vide, at krigen var kommet til Acapulco.

Andet kapitel

Det var utroligt … en vanvittig drøm. Det ene øjeblik fik de en drink, mens de venskabeligt sludrede om forretninger. Og så i det næste øjeblik det her! Åh, Gud!

Royal skælvede og gned som en vanvittig med en serviet på de blodpletter, han havde fået i ansigtet og på armene, inden han hurtigt trådte et skridt væk fra den blodstrøm, der kom væltende mod hans fødder fra Bobby Cassiopeas knuste hoved.

Han smed servietten fra sig og tændte med rystende hænder en cigaret, mens han prøvede at tage sig sammen. Han stirrede stift på de lamslåede piger. Det gav et sæt i ham, da den mexikanske bartender pludselig stod ved siden af ham.

– Er gringoen død, senor? spurgte bartenderen i et begravelsesagtigt tonefald.

– Ja, det er han faneme, gryntede Royal, mens han pulsede på cigaretten. – Få damerne indenfor, Jorge. Og hold dem derinde. Ingen af dem må gå.

En af vagterne fra stranden stak forsigtigt hovedet op over muren, da bartenderen gik hen mod patioen. Det gav et sæt i ham, da han så de tre blodige menneskelegemer.

– Er De såret, Mr. Royal?

– Nej, mærkeligt nok. Men se på det rod. Så se dog på det rod?

Vagtmanden så på rodet.

Der var kun gået nogle få sekunder, siden Cass’ hoved var forsvundet lige foran øjnene på John Royal. Han havde ikke dengang opfattet, at de to andre blev ramt.

Vanvittigt, ja. Utroligt. Fuldkommen utroligt. Sådan gik det ikke til, vel? Ikke i det virkelige liv.

Bartenderen førte pigerne ind i huset.

Begge vagtmænd var nu ved at kravle over patiomuren fra stranden og gik forsigtigt hen mod ofrene.

Utroligt!

– Ham her er i live, Mr. Royal … men kun lige.

Fyren stod bøjet over Scapelli. Skuespilleren krympede sig. Det var lettere at acceptere en død gangster i sin patio, end en hårdt såret.

– Ham her er død, sagde den anden vagtmand. – Hjerne og det hele er væk.

Færdig. Den er hjemme.

Hvorfor ikke? Var det ikke sådan, det plejede at være? Og så rejste ofrene sig og tog en drink sammen med deres drabsmænd.

Men det her er ikke nogen film, JR.

Jamen, hvorfor ikke?

– Vi må hellere skaffe en ambulance, Mr. Royal.

Derfor.

– Er du vanvittig? knurrede Royal til vagtmanden. – Han er alligevel død, inden de når hospitalet. Hør her, jeg har ikke noget med det her at gøre. Jeg vil have dem væk herfra. Få dem om bord i båden.

– Jeg bliver ikke betalt for at begrave lig i vandet, sir.

Utroligt! Vågn op, for fanden … vågn op!

– Det gør du nu, hørte Royal sig selv sige til den vankelmodige vagtmand. – Kom i gang. Jeg må ringe til Manden.

Han løsrev sit blik fra det blodige sceneri og skyndte sig hen mod huset.

– Det kommer til at koste Dem 1.000 til os hver, sir … uden hensyn til Manden.

Royal snurrede omkring, pegede stift på fyren og understregede sine ord med heftige armbevægelser.

– Det kommer til at koste dig dit skøre hoved, hvis du ikke kommer i gang NU!

Han vendte sig igen mod døren og forsvandt ind i huset.

Hvad i helvede. Han havde ikke bedt om noget af det her. Det var hans villa, for fanden … hans, ikke Mandens. De kunne beholde deres satans affald, hvor det hørte til. Han havde ikke brug for det her.

»Damerne« hang rundt omkring i små triste klynger. Én af dem tudede… Johnny Royal kunne ikke rigtig forstå hvorfor. De andre var bare bange, tankefulde … måske tænkte de det samme, som det, der optog Royals tanker.

Den dristigste af dem, Angie Greene, lagde en hånd på hans arm, da han prøvede at komme forbi, og så alvorligt på ham.

– Hvad skete der derude, Johnny? spurgte hun roligt.

– Hvorfor spørger du? gryntede han. – Du så det samme som jeg.

– Jeg så ingenting, sagde hun uforstyrret.

– Bare husk det, sagde han og gik hen til telefonen.

Åh, Gud. Hvor lang tid var der gået? Et minut. Ikke mere end to i hvert fald.

Han fik forbindelse og sagde køligt:

– Det er JR. Lad mig tale med Manden.

– Det er mig, Johnny. Hvad er der sket?

– Jeg troede, at du måske kunne fortælle mig det, Max.

– Taler du om skyderiet?

– Hørte du det?

– For helvede, jeg tror, det kunne høres over hele den forbandede bugt. Det lød, som om det kom fra et sted oppe over Holiday Inn. Et sted der i nærheden. Er du bekymret over det?

– Nej, jeg er ikke bekymret over det, Max. Jeg er overvældet af det.

– Hvad mener du?

– Du må hellere komme herover.

– Fortæl mig, hvad du taler om, Johnny.

– Dit møde blev opløst, Max. Tre slag med hammeren og så gik det ad helvede til. Cass og de to andre blev ramt.

– Det er sindssygt, Johnny. De skud kom næsten fra en kilometers afstand.

– Men de nåede hertil, Max. Det må du også hellere se at komme.

– Giv mig fem minutter. Ring ikke til andre. Er du med?

– Ja, jeg er med, Max. Bare kom, for himlens skyld.

Han lagde røret på og gik hen for at tage den drink, som bartenderen havde gået med i hånden, lige siden skyderiet begyndte.

– Der er ikke sket noget her, Jorge.

– OK. Der er ikke sket noget, senor Royal.

– Hvad er der ikke sket?

– Ingenting er sket, senor.

– Rigtigt. Angie?

– Ja, jeg er her, Johnny.

– Tag pigerne ud på vandski. Tag båden med påhængsmotoren.

– Javel.

– Angie?

– Ja.

– Sig til pigerne, hvordan der er i et mexikansk fængsel. Fortæl dem om lovene her i landet. Fortæl dem, hvor godt, det er at holde mund i et land som det her. Fortæl dem om Manden.

– Jeg skal nok få dem til at tie stille, lovede hun og begyndte at koste skønhedsdronningeparaden udenfor.

Du store himmel! Hvordan var han dog gået med til at lade sig udnytte sådan? Åh, Gud! Skyderiet var hørt over hele bugten, hans patio flød med lig, for satan…

Nej, nej!

Det hele lugtede; nej, stank! Hvis Max stod bag det, hvis han havde arrangeret det hele … Åh, Gud, hvis han havde!

Royal skyndte sig hen til døren og råbte til mændene udenfor:

– Glem det! Lad dem ligge! Max kan selv tage sig af sine egne lig!

Han stavrede ind på badeværelset, stadig fortumlet og hvidglødende af raseri, for at vaske sporene af sit ansigt og sine hænder … og besluttede så, at han også hellere måtte skifte tøj. Selv hans sko var oversprøjtet med Cass Baby.

Kort efter, da Max og hans gorillaer trådte ind på scenen, var JR i sadlen igen og beredt til det værste. Han tog imod dem med et halvkøligt smil og sagde til Manden:

– De ligger ved svømmepølen. Jeg er ikke glad for det her, Max. Jeg synes, det stinker.

– Lad os se, svarede Max koldt og førte sine folk ud i patioen.

De sværmede omkring som vrede bier, der forsvarede deres territorium, råbte barske kommentarer til hinanden og sammenlignede deres fund.

– Har du flyttet dem? spurgte Max.

Royal så hurtigt på sine vagtmænd, inden han svarede.

– Jeg tænkte på det, men nej. De ligger, hvor de faldt.

Skrappe Paul, mandskabschefen, kom med en mærkelig strubelyd. Han kiggede op mod højdedragene over stranden.

Max så på sin mandskabschef og sagde:

– Ja. Sådan må det være gået til, Skrappe.

– Har du arrangeret det? spurgte Royal og kunne ikke mere beherske sin vrede.

– Bare jeg havde, svarede Manden med et suk. – Hvordan ser du på det, Skrappe?

– Én, to, tre, gryntede den store fyr. – Cass først … dræbte ham i stolen. Så Scapelli … mens han flygtede. Og til sidst Fede. Han havde regnet den ud på forhånd. At han ramte Scapelli er helt utroligt … måske et rent held. Han flygtede den rigtige vej. Fyren måtte sigte mindst en meter foran ham for at ramme.

– Kender du nogen heromkring, der kan skyde sådan?

– Nej, ingen.

– Godt. Lad os finde stedet.

Royal så med voksende kvalme, hvordan gorillaerne rejste den væltede stol og anbragte det groteske lig i den. De fumlede med at få det sat i den rigtige stilling og forlangte, at Royal hjalp til. Han samarbejdede modvilligt og fortalte dem endda om alt det blod og hjernemasse, der var blevet sprøjtet ud over ham.

Én af mændene satte et instrument, der lignede en landmålerkikkert op, og begyndte at finde skudvinklerne fra hvert af ofrene.

På det tidspunkt betroede Royal sig til Manden.

– Øh, Max, Scapelli døde ikke omgående. Jeg ved ikke, om det betyder noget.

– Det betyder, at du brugte hovedet, svarede Max køligt.

– Ja, jeg vidste ikke; jeg vidste ganske simpelt…

– Du gjorde det rigtige. Du skal ikke være bekymret for noget offentligt postyr, Johnny.