Jeg bøjede mig over kisten og holdt med min venstre hånd om hendes kolde fingre. Jeg behøvede ikke at bøje mig ret meget, for hun lå meget højt i kisten. Hvad fanden havde de lagt under hende?

Frits Remar

Det parallelle lig

Lindhardt og Ringhof

Det parallelle lig

Copyright © 1968, 2016 Frits Remar og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711512173

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

„Mord og kærlighed er det eneste, der er værd at skrive om“

Aksel Sandemose

Mange tror sikkert, at det at skrive en kriminalroman blot er at få en god idé og så gå i gang. Det troede jeg også. Jeg fik ideen og begyndte at skrive løs, men i løbet af nogle ganske få sider havde jeg viklet mig ind i så mange forskellige ting, som jeg ikke vidste det ringeste om, så jeg var helt rundt på gulvet.

Og det blev værre og værre.

Bibliotekerne kunne hjælpe mig med en del af svarene, men resten har jeg skånselsløst plaget min uskyldige omgangskreds med. Jeg vil gerne takke de pågældende, fordi de beredvilligt øste af deres viden. Denne tak rettes bl. a. til:

Sekretær, frk. Mette Eckfeldt, skoleleder, fru Margrethe Jensen, stud. polit. Jesper Larsen, politiassessor Torben Plange, bygningskonstruktør Jesper Holm, reklamekonsulent Eric Grønlund og mange andre.

De råd, jeg har fået af dem, jeg har glemt at nævne, har ikke været mindre værdifulde af den grund.

Til sidst en tak til min kone for hendes uendelige tålmodighed og ubarmhjertige kritik.

Frits Remar

I. del

Den som graver en grav ...

Mandag den 5. juni til torsdag den 14. september 1967

1. kapitel

En førsteklasses begravelse

Mandag den 5. juni 1967

Folk tror, det er løgn, men jeg er krematoriearbejder. Kommunalt ansat. Min gamle mor kunne ikke have ønsket det bedre. Ja, måske hellere sporvognskonduktør eller togfører, men OK, det er i kommunen, så alt er godt. Om det ikke er uhyggeligt? Jo, i begyndelsen var det sgu uhyggeligt, men det blev hurtigt et almindeligt stykke arbejde, der er endt med at være lige så kedeligt som ethvert andet job. Og til underbetaling hele tiden.

For nogen tid siden stod der i en avis, at krematoriefunktionærerne er betroede folk, som har et nøje fastlagt regulativ at arbejde efter. Der sker ikke mystiske eller ulovlige ting. Jeg kan lige så godt indrømme med det samme, at det sker der her. Larsen og jeg har en lille udmærket forretning. Vi har en aftale med en bedemand. Når vi kun har én begravelse, og det sker ofte – det er jo en forstadskommune, hvor der næsten kun bor unge mennesker – kører han sin rustvogn herud og efterlader den med nøglen i. Larsen og jeg tømmer kisten og bærer den ud i vognen. Ingen kan se os. Kirkegården ligger i et villakvarter, og der er høje mure omkring. Det er meget sjældent, der er nogen inde på selve kirkegården. Det foregår som regel om aftenen, når brændingen er foretaget. Og hvem ville i øvrigt gå hen til to mænd, der er ved at sætte en kiste ind i en rustvogn, og spørge, hvor de skal hen med den kiste? Næ, den forretning er vandtæt.

Vi får 200 kr. for hver kiste. Bedemanden sparer mindst 100 kr. til indkøb af en ny kiste, og Larsen og jeg får 100 kr. hver. Alle er lykkelige. Den eneste, vi tager noget fra, er ligeglad. Skal man endelig stjæle, så kan det da ikke gøres mere humant end at tage fra de døde og give til de levende.

Larsen ved ikke, at jeg også snupper et smykke nu og da, når jeg kan slippe af sted med det, uden at han opdager det, eller når jeg er alene om jobbet. Det skal jeg være i eftermiddag. Smykkerne sælger jeg til en guldsmed. Guldet smelter han, og stenene bliver slebet om. Han har aldrig spurgt, hvor jeg har sagerne fra, men han giver mig kun en trediedel af markedsprisen for dem, så han er jo nok klar over, at det ikke er farmors tingeltangel, jeg kommer med. Jeg har hørt, at man nogle steder i udlandet også fjerner tandguldet, men dér trækker jeg nu grænsen. Man er vel et menneske og skal selv herfra engang.

Det er en pæn, ældre dame, der skal ud på sin sidste elevatortur i eftermiddag. En stille mandagsbegravelse. Kun de nærmeste. Hun har stået inde i kapellet siden i lørdags. Stor flot egetræskiste. Vi burde have mere end 200 kr. for den. Den har mindst kostet 600 kr. i indkøb, men vi har aftalt en enhedspris. Det gør også det hele meget nemmere.

Jeg gik hen til kapellet allerede ved 14-tiden. Larsen havde ringet om formiddagen og sagt, at han ikke kunne komme. Det var hans mavesår igen. Han har ikke rigtig nerver til det her. Han er min eneste sikkerhedsrisiko. Nå, jeg kan sagtens klare det alene. Det sagde jeg til ham, og han lagde lettet røret på.

Da jeg ville låse døren til kapellet op, så jeg, at der havde været nogen og pille ved låsen. Pille er måske for mildt sagt, for døren var brudt op med et brækjern. Jeg gik hurtigt ind og så mig omkring for at finde ud af, om der var stjålet noget. Det var sgu lige skrapt nok at bryde ind i et kapel. Der manglede ikke andet end de to store messinglysestager på alteret. Det gjorde ikke noget særligt. Vi har to andre i reserve nede i kælderen. Dem gik jeg ned efter, og så kom jeg i tanke om, at jeg hellere måtte ringe til politiet.

Betjenten, jeg talte med, skrev omhyggeligt min forklaring ned og lovede, at der ville komme en mand og kigge på det. Jeg gjorde ham opmærksom på, at der skulle være begravelse om eftermiddagen, og at jeg ville være optaget af mit arbejde bagefter. Vi aftalte så, at jeg skulle være ved kapellet næste formiddag kl. 10.

Lidt efter at jeg havde talt med politiet, kom præsten og kordegnen. De blev meget oprørte over indbruddet, og det talte vi så om et stykke tid. Derefter lagde kordegnen og jeg blomster og kranse i orden omkring kisten og ned ad midtergangen i kapellet. Der var ikke så mange, så det blev vi hurtigt færdige med. Præsten var gået ind i sit lille kammer for at klæde sig om, og han kom frem igen i sin sorte kjole, netop som de første af følget begyndte at samle sig udenfor på kirkegården.

Præsten var i sit sorte humør. Sit begravelseshumør. Han er som en kamæleon. Han tager farve efter sine omgivelser. Mørk og dyster ved begravelser. Lys og munter ved bryllupper. Hvid og højtidelig ved konfirmationer. Lyserød og pludrende, når der er barnedåb. Streng og gudfrygtig ved menighedsrådsmøderne. Mild og tolerant sammen med almindelige mennesker. Jeg har aldrig mødt noget menneske, der går så meget op i sit arbejde og gør så meget for at behage og falde til som han. Kun Gud ved, hvordan han er, når han er alene med sin Gud.

Kordegnen derimod er ens altid. Grå, trist og sur, som om han havde nedgroede tånegle eller en søster, der var faldet i vandet. Han siger sjældent andet end salmenumre. Dem kan han til gengæld også udenad næsten allesammen. Han blev meget irriteret, da vi for et par år siden fik ny salmebog, men der gik nu kun nogle måneder, før han kunne de nye numre, og så blev han igen, som han var før. Grå, trist og sur.

Nu var næsten hele følget samlet, så jeg trak mig tilbage, hvor jeg skulle være. I kælderen. Der er såmænd ganske hyggeligt dernede. Pæne hvidkalkede vægge. Ikke så forfærdelig meget dagslys. Ruderne har mat glas, men et par store velanbragte lysstofrør giver alt det lys, man har brug for. Der er elevator herned til. Til de døde altså. De levende må bruge trappen.

Jeg tog mit jakkesæt af og hængte det ind i garderobeskabet og tog min kedeldragt på. Så gik jeg hen og tændte for fyret. Det er ingen sag at være krematoriearbejder nu, hvor man har oliefyr. I gamle dage, da man fyrede med kul, var det et helvedes slæb. Og beskidt var det også. Næ, jeg trykkede på en knap, og fyret gik automatisk i gang. Det går nemmere og hurtigere, når ovnen er varmet godt op i forvejen.

Så satte jeg mig og ventede. Jeg tændte en cigaret og bladede lidt i min avis. Orgelmusikken og den forkølede salmesang trængte svagt ned til mig. Orglet nærmest som en vibrering i luften. Organisten tremulerede lidt, og så tog præsten fat. Ham kunne jeg heldigvis ikke høre. Jeg så på mit ur. Klokken var 15,15. Så varede det et kvarter endnu. Jeg kunne godt nå at drikke en pilsner. Det gjorde jeg så. Her var begyndt at blive godt varmt. Om vinteren er det dejligt, men nu her i juni kan det godt være ubehageligt. Pilsneren hjalp på det. Jeg satte den tomme flaske væk og gjorde mig klar til at reagere på kordegnens klokkesignal.

Han har en knap at trykke på deroppe. Så ringer der en klokke hernede. En svag klokke. Og så starter jeg elevatoren. De fjerne toner af »Altid frejdig, når du går« nåede ned til mig, og klokken ringede. Jeg rejste mig og satte elevatoren i gang. Den var velsmurt og lydløs. Ganske langsomt sank kiste med katafalk, blomsterudsmykning og det hele ned til mig. Da den var kommet helt ned, standsede elevatoren automatisk. Kisten står på ruller – meget små ruller – ovenpå katafalken, og jeg skulle ikke skubbe særlig kraftigt for at få kisten til at rulle fra katafalken og over på jernslæden, der kører ind i ovnen.

Da jeg havde gjort det, lod jeg elevatoren med katafalken stige til vejrs igen, så hullet i kapellets gulv blev lukket. Jeg ventede lidt, indtil jeg var sikker på, at følget havde forladt kapellet, så gik jeg ovenpå og hjalp kordegnen med at lægge salmebøger på plads og bære de blomster og kranse, der ikke var kørt ned med kisten, ud på kirkegården. Vi lagde dem hen på fællesgraven. Kordegnen gik med et nik.

»Farvel og tak for hjælpen,« sagde jeg. Han fattede overhovedet ikke ironien. Det var slet ikke mit arbejde at rydde op i kapellet, men Larsen og jeg havde gjort os det til en vane at give ham et nap for hurtigere at blive alene.

Jeg var alene nu. Præsten var gået for længst. Jeg drak en pilsner til, inden jeg gik i gang med det alvorligere arbejde. Jeg fjernede blomsterne fra kisten og smed dem ind i ovnen. Det hvæsede ikke ret meget. Altså heller ikke friske denne gang. 100 kr. til gartner Svendsen. Giv mig en blomst, mens jeg lever. Når jeg er død, er det kun blomsterhandleren, der har glæde af det. Arrangementet havde nu ikke været så pænt, som Svendsen plejede at lave det. Så tog jeg den store skruetrækker og løsnede kistelåget. Det var forbandet tungt at få af. Jeg ville få kvaler med at bakse kisten ud i rustvognen alene. Nå, den tid, den sorg.

Hun så meget pæn ud, konen, der lå dernede. Lidt gul i hovedet, men ellers som gamle koner er flest. Hun havde en smal vielsesring på højre hånd. Den gad jeg ikke røre, men på venstre hånd havde hun en ring med en stor strålende lyseblå sten i. Den så værdifuld ud, så den ville jeg have. Jeg kunne ikke få den af, så jeg hentede bidetangen. Jeg var ligeglad med ringen. Det var stenen, jeg var interesseret i.

Jeg bøjede mig over kisten og holdt med min venstre hånd om hendes kolde fingre. Jeg behøvede ikke at bøje mig ret meget, for hun lå meget højt i kisten. Hvad fanden havde de lagt under hende? Jeg fik fat med bidetangen og klippede med et snuptag det tynde guld over, og så røg mit hjerte op i halsen og forstanden ned i bukserne. Ja, jeg pissede i bukserne af forskrækkelse. Idet jeg klippede, gled konen over imod mig og langsomt om på siden, som om hun vendte sig i søvne. Det hvide klæde, der lå under hende, trak hun med sig, og der kom et langt slankt ben i nylonstrømpe til syne under hende.

Der lå et lig til i kisten.

Jeg var tumlet et par skridt tilbage og stod tungt åndende og stirrede. Jeg havde tabt tangen ned i kisten, og ringen havde jeg heller ikke fået med mig. Der var ved at gå panik i mig. Jeg var allerede begyndt at bakse med låget for at lægge det på igen, men jeg kom til besindelse. Det gik ikke. Bedemanden ventede mig i aften med en kiste. Der ville blive en masse forbandede spørgsmål at besvare, hvis jeg ikke kom. Jeg har aldrig været særlig god til at lyve. Fortielse af sandheden kunne jeg klare, men en rigtig løgnehistorie ville jeg aldrig slippe godt fra.

Jeg slap låget og trådte hen til kisten igen. Jeg snappede hurtigt tangen og ringen. Ringen lavede en rift på konens finger, da jeg rev den til mig. Jeg lagde tangen på plads og stak ringen i lommen. Så tog jeg en pilsner til. Hvad fanden skulle jeg gøre? Pilsneren røg ned på et øjeblik, og jeg gik tilbage til kisten. Jeg måtte se, hvem det var, der lå nedenunder den gamle dame. Jeg svøbte hende ind i underlaget, tog hende op og lagde hende mellem skinnerne, som jernslæden med kisten kører på, og så gav jeg mig til at studere det andet lig.

Det var en ung pige. Hendes kjole var gledet op, og et eller andet fik mig til at trække den ned. Hun var velskabt og så i det hele taget nydelig ud. Måske ville man ikke ligefrem kalde hende smuk, men hun havde det over sig, som tiltrækker mændenes blikke. Jeg bøjede mig ned over hende, og så fik jeg øje på de blodunderløbne mærker på hendes hals. Mærker af fingre og hænder.

Hun var blevet kvalt.

Et øjeblik undrede jeg mig over, at hun ikke var misfarvet i ansigtet, og at hendes øjne var pænt lukkede. Men så så jeg, at de kraftigste mærker var på siden af hendes hals. Eller rettere på hver side. Morderen havde ikke forsøgt at klemme struben sammen på hende. Han havde blot afbrudt blodtilførslen til hjernen i et par minutter, og så var hun død. Det kræver ikke særlig mange kræfter. Jeg følte sgu helt medlidenhed med hende.

Jeg måtte ringe til politiet igen. Ja, indbruddet, selvfølgelig. Det var morderen, der var brudt ind i kapellet for at blive af med liget. Han havde så stjålet de to lysestager for at få os til at tro, at det var en gemen lille kirketyv, der havde været på spil. Jeg var på vej op ad trappen til telefonen, der står i præstens omklædningsværelse, der også tjener som en slags kontor, da jeg pludselig blev varm og kold på én gang.

Hvorfor havde jeg åbnet kisten?

Det var det første, politiet ville spørge om.

Jeg gik ned igen.

Heldigvis var der en pilsner til. Denne gang drak jeg langsomt, mens jeg prøvede på at finde på en historie. Jeg gennemtænkte adskillige muligheder, før jeg fandt den eneste selvfølgelige.

Da jeg havde skubbet kisten fra katafalken over på jernslæden, havde jeg lagt mærke til, at den var ualmindelig tung. Nok var det en egetræskiste, men alligevel.

»Udmærket iagttagelsesevne, min gode mand. Det skal blive nævnt i vor meddelelse til pressen som et eksempel på, hvordan borgerne kan bistå ordensmagten.«

Havde jeg lagt mærke til det? Nej, gu havde jeg ej. Rullerne i katafalken løber i svenske præcisionskuglelejer, så der var ikke nævneværdig forskel på at skubbe en splejs på 50 kg og en bamse på 125; men det ville politiet ikke vide og naturligvis heller ikke undersøge. De fik travlt nok med alt muligt andet.

Jeg var på vej op ad trappen, da jeg stak hånden i lommen efter mine tændstikker og fik fat i ringen. Lige i øjeblikket forstod jeg ikke rigtig, hvad det var, jeg mærkede, men da jeg tog hånden op af lommen, åbnede den og så den store lyseblå sten blinke i halvmørket på trappen, forstod jeg.

Jeg gik ned igen.

Ikke nok med, at der var en rand omkring den gamle dames finger, hvor ringen havde siddet, men der var også den lange rift, hun havde fået, da jeg rev den til mig.

Jeg var helt på røven. Hvad fanden skulle jeg gøre?

Det er sgu ikke mig, der er det mest lysende eksempel på hæderlighed her i landet i øjeblikket, men ved mord trækker jeg grænsen. På den anden side så ville jeg være slemt oppe at køre, hvis jeg blandede politiet ind i det. Jeg ville få mindst ét års fængsel og miste min stilling, og hvilket job får en mand først i 50’erne, når han kommer ud af spjældet efter at have afsonet en straf for gravrøveri?

Det ville blive en sag, der ville blive slået stort op i aviserne og ikke blive glemt så hurtigt igen. Jeg ville være helt færdig, når jeg engang kom ud. Larsen, bedemanden og guldsmeden ville også ryge med.

Jeg havde intet valg.

Jeg satte mig ned og røg den cigaret, jeg ikke havde fået tændt på trappen. Jeg måtte brænde begge ligene og lade som ingenting. Det var et Guds under, at jeg var alene i dag. Larsen ville være klasket helt sammen. Han er et skvat. Som store mandfolk, der er blevet for fede, ofte er. Jeg er lille og mager. Sej. Sjælelig sej. Eller måske følelseskold. Jeg krympede mig et øjeblik. Der var blevet koldt i kælderen, men lyden af den buldrende ovn sagde mig, at det ikke var temperaturen, der var noget i vejen med.

Skulle den fyr virkelig slippe godt fra at myrde sådan en pæn ung pige? Han havde vel voldtaget hende og bagefter dræbt hende i panik. Han ville gå og ryste i bukserne til i morgen, men når han så ikke så noget i aviserne om, at liget var blevet fundet, så ville han ånde lettet op. Selvfølgelig ville pigebarnet før eller senere blive savnet og efterlyst, men det hele var straks meget vanskeligere, når hun var forsvundet sporløst.

Sporløst.

Kun et uhyggeligt minde i min hjerne.

Jeg gik hen til kisten igen. Denne gang undersøgte jeg pigen grundigt. Der var nu ingen spor af voldtægt. Hendes tøj var hverken revet i stykker eller mere krøllet, end det naturligt ville være. Hun havde ingen lommer nogen steder i tøjet, og der lå ingen taske hos hende. Ingen antydning af identifikationspapirer.

Det var en ung pige iført undertøj, strømper, sko og en let sommerkjole. Hun havde en tynd guldkæde med en medaljon om halsen og en ring med en mørkerød sten på venstre hånd.

Jeg så omhyggeligt på hende for at kunne genkende hende, når hun blev efterlyst. Hendes billede ville utvivlsomt blive bragt i aviserne. Jeg løftede endog hendes øjenlåg for at se, hvilken farve hendes øjne havde.

De var lyseblå.

Jeg anslog skønsmæssigt hendes højde til 165 cm og vægten til 55 kg. Hun kunne vel være omkring 20 år gammel, men det var ikke så vigtigt. Jeg ville aldrig glemme hendes ansigt.

Hun havde kort lyseblondt hår, der sad i en moderne vindblæst drengefrisure. Hendes kindben var fremtrædende og munden temmelig stor. Hendes ører sad tæt ind til hovedet, der var rundt. Hagen var bestemt, men ikke for stor, og hendes tænder var pæne og regelmæssige. Jeg famlede lidt ved ringen, men slap hurtigt hendes hånd og væmmedes ved mig selv.

Så så jeg på medaljonen. Den lignede sådan en gammeldags én, som min mor havde haft. Hun havde gået rundt med fars billede i den, men da så sjuften stak af med en servitrice uden at efterlade nogen adresse på sit rejsemål, smed hun billedet væk og lagde i stedet en lille seddel med sit sygekassenummer, som hun ellers altid glemte.

Mon pigen havde noget i sin medaljon? Jeg åbnede den, og der var et billede af en mand. En mand på min alder. Lidt yngre. Ret skal være ret. Hendes far, måske? Og dog, nej. Selv om fyren havde gråsprængte tindinger, kunne man se, at han ellers var knaldsort. Kunne han have en datter, der var så lys? Hun kunne selvfølgelig være affarvet. Jeg undersøgte hendes hår helt nede ved hårbunden. Hvis hun ikke lige var blevet affarvet i går eller rettere i lørdags, så ville håret helt inde ved hårbunden have sin naturlige farve. Men det var lyst og pænt helt igennem.

Altså var det ikke hendes far. Hvem var det så? Ja, det ville måske vise sig i avisomtalen i forbindelse med efterlysningen af hende. Det måtte jo antagelig være en mand, hun havde været forelsket i, ellers havde hun vel ikke gået med hans billede om halsen. Og det var sikkert også én, som familien kendte, så han skulle nok dukke op i aviserne.

Jeg tog medaljonen og efter et øjebliks betænkningstid også ringen. Det kunne være nødvendigt for mig at have den som identifikationsbevis. Jeg havde nemlig taget en beslutning. Jeg ville prøve at finde ud af, hvem morderen var. Resultaterne af politiets løbende undersøgelser ville sikkert blive offentliggjort, og jeg vidste jo noget, som politiet ikke vidste, så jeg ville måske være i stand til at lægge to og to sammen.

Og så ville jeg – og det skammer jeg mig ikke over at tilstå – så ville jeg presse så mange penge ud af fyren, så han kom helt ned på knæene. En værre straf end 12 års fængsel. Den ville nemlig vare lige så længe, jeg levede. Og hvis jeg passede lidt på mig selv, skulle jeg vel nok kunne holde 25–30 år endnu. Morderen ville få en retfærdig straf, og jeg ville få lidt ud af det. En passende erstatning for den sidste ophidsende time.

Beslutningens ro faldt over mig, og jeg udførte automatisk de nødvendige handlinger for at slette ethvert spor af de to kvinder. Den ene mæt af dage, den anden mæt af – ja, hvad ved jeg? Jeg tog pigen op af kisten, og så lod jeg katafalken synke ned til mig igen, efter at jeg havde åbnet ovndørene og overladt de to lig til deres barmhjertige og lutrede skæbne, som præsten plejede at sige. Jeg skubbede kisten over på katafalken og lod den stige til vejrs, mens jeg selv gik op ad trappen og hentede den lille vogn, som man kunne køre kisterne ind på, hvis der ikke var nok til at bære.

Vognen har samme højde som katafalken, så det var ingen sag at få kisten over på den. Det var straks lidt vanskeligere at skubbe vognen ned ad midtergangen til dørene, men det gik da. Jeg gik rask udenfor. Det kan ikke nytte noget at se lusket ud. Så kan man ikke gennemføre sådan noget i dagslys. Klokken var kun 17, så solen stod endnu ret højt på himlen, men kirkegården var som sædvanlig mennesketom. Jeg hentede rustvognen, der stod omme på den anden side af kapellet, og bakkede den op til døren. Så åbnede jeg de to døre ind til kapellet og satte dem fast, så de ikke smækkede i. Bagdøren i rustvognen havde jeg åbnet i forvejen.

Det tog ikke et minut at få kisten ind i vognen, gardinerne trukket for de store glasvinduer i vognens sider og bagdør, kørt vognen tilbage på parkeringspladsen bagved, lukket kapeldørene og få sat den lille trækvogn på plads. Ja, det tog måske to minutter, men så heller ikke mere.

Jeg gik tilbage til kælderen og kiggede ind i ovnen. Alt gik, som det skulle. Om en time ville det være overstået. Jeg tog min gamle lædermappe og lagde de tre tomme flasker ned i den og gik til købmanden – ad bagdøren – efter en ny forsyning. Det var fem minutters gang herfra, og jeg tog mig god tid. Også til at få en sludder med købmanden. Han skulle jo nødig i en krisesituation kunne fortælle, at jeg den dag havde været anderledes, end jeg plejede.

Da jeg var kommet ned i kælderen igen, kiggede jeg endnu engang til ovnen, og så satte jeg mig roligt ned med mine pilsnere og prøvede at gennemtænke det hele stille og velovervejet. Ja, prøvede, for jeg var alligevel ikke så sej, som jeg troede. Jeg svedte i hænderne, og på turen frem og tilbage, og mens jeg var hos købmanden, havde mine ben rystet under mig. Jeg måtte trække vejret dybt og roligt for at få hjertet til at lade være med at galopere i brystet på mig. De satans nerver. Hvad kunne man ikke udrette, hvis man ikke havde dem!

Nå, jeg havde kun én vej. Fremad. Jeg havde brændt mine – brændt mine ... jeg havde brudt broerne bag mig, og nu havde jeg kun to muligheder. Enten at lade det være godt med det eller prøve på at finde morderen og få noget ud af ham med en god gammeldags gang pengeafpresning. Jeg havde aldrig prøvet pengeafpresning før, men det kunne vel ikke være så forfærdelig meget anderledes end de mange andre små eller store fiduser, jeg havde forsøgt mig med tidligere. Heldet havde indtil nu altid været med mig. Jeg var aldrig blevet opdaget – sådan da. Jeg havde i hvert fald aldrig siddet inde. Mine papirer var pletfri. Ellers havde jeg heller aldrig fået jobbet her. Men det her var alligevel farligere. Det var jo trods alt en mand, der havde myrdet før, som jeg skulle i lag med. Det siges, at det er meget nemmere at myrde anden gang.

Jeg måtte arrangere et eller andet i retning af, at hvis jeg ikke lod høre fra mig inden 24 timer, så sendte min sagfører en forseglet kuvert med visse papirer og genstande i til politiet, så De må hellere betale, hvad jeg forlanger, og lade mig gå herfra uskadt.

Gud ved, om jeg kunne fremsætte sådan en trussel, så den lød, som om der var vægt bagved? Næ, den fremgangsmåde var nok for farlig. Jeg måtte hellere nøjes med at være skriftlig i forbindelse med ham. Ja, jeg siger hele tiden ham. Det må være en ham. En kvinde har da vist ikke kræfter og nerver til at gennemføre sådan et arrangement. Og det har da i øvrigt de fleste mænd heller ikke. Desuden beroede hele min formodning jo på billedet i medaljonen. Nå, men jeg skulle også først finde ham. Jeg måtte udspekulere en vandtæt metode til den tid.

Der var nu gået et par bajeres tid, og klokken var 18,30. Brændingen var tilendebragt, og jeg trak jernslæden ud af ovnen. Nu kom det mest ubehagelige arbejde. Jeg tog askeskuffen ud. Der var sgu lidt rigeligt. Der plejer kun at være 3-4 kg, her var mindst 6 kg. Nå, jeg kunne lade det gå to gange gennem askebehandlingsapparatet. Jeg lod askeskuffen stå til afkøling lidt, før jeg hældte asken ud på jernbakken foroven i apparatet. Kontrolnummeret, der er af brændt ler, lagde jeg ned i opsamlingsurnen, inden jeg tændte for motoren og støvsugeren. Samtidig blev de to pærer inden i apparatet tændt, så jeg gennem glasruderne i låget kunne holde øje med, hvad der skete derinde. Jeg trak i håndtaget, så askebakken vippede, og asken løb ned mellem de to valser, der grovdeler den, før den falder ned på et transportbånd, der fører den hen over en magnettromle.

Det er, for at magneten kan fjerne alle jerndele fra asken. Jerndele, ja, kistesøm og -skruer, håndtag, hængsler og andre beslag o.s.v. Derefter løber asken mellem et nyt sæt valser, der yderligere findeler den, inden den falder ned i urnen. Det støv, der under processen ophvirvles inden i apparatet, bliver opsamlet af støvsugningsanlægget. Jeg lod asken få en tur til, og så kunne det være i urnen.

Der gik ialt en halv time med det, så var urnen pænt tillukket og sat på plads, indtil nedsættelsen kunne finde sted. Antagelig en gang i næste uge. Ovnen havde været slukket så længe, at den var blevet så kold, at jeg kunne komme til at gøre den ren. Jeg satte redskaberne og de tomme flasker væk, skiftede tøj og gik for 117. gang den dag op ad trappen.

Det gik hurtigt og uden mange ord at komme af med kisten hos bedemanden. Jeg fik mine 100 kr. Ja, jeg fik også Larsens. Hans lagde jeg i det lukkede rum i min tegnebog, så jeg ikke skulle falde for fristelsen, for jeg var klar over, at det ikke var godt at vide, hvor lang natten ville blive.

2. kapitel

Ventetid

Tirsdag den 6. juni til torsdag den 22. juni 1967

De næste 10 dage gik, uden at der skete noget. Ja, selvfølgelig skete der noget. Især tirsdag var et helvede at komme igennem. Jeg var først kommet hjem ved 4-tiden om morgenen, og jeg havde jo aftalen med politibetjenten kl. 10 ved kapellet om indbruddet. Den aftale blev jeg nødt til at holde. Jeg havde ikke råd til, at der var den ringeste vaklen i mine bevægelser. Ikke korporligt, naturligvis. Også en krematoriearbejder har lov til at drikke sig fuld i sin fritid. Det, jeg mener, er, at jeg havde ikke råd til, at der kunne kastes den ringeste mistanke på mig, om at jeg ikke opførte mig, som jeg plejede.

Mandag aften og nat havde jeg været på en rigtig soldetur inde i byen. Jeg spiste på en lille beverding i Sværtegade og blev hængende et par timer ved stambordet. Senere fortsatte jeg rundt omkring sammen med Johansen, som allerede havde været i gang fra om eftermiddagen af. Han sad og hang ved stambordet, da jeg kom, og så slog vi vores pjalter sammen. Han havde for en gangs skyld penge, og det passede mig udmærket, da jeg selv kun havde et par hundrede kroner at ofre på formålet, så jeg havde ikke råd til at give.

Det er ikke, fordi jeg bryder mig særligt om Johansen, men han er altid pæn i tøjet, når han går i byen, og det lægger jeg vægt på. Han er en slags repræsentant for et eller andet firma, der sælger farver og lakker til industrien, og tilsyneladende går det meste af hans arbejde ud på at være en slags omvandrende arbejdsanvisningskontor. Han fører i hvert fald altid en lang række forvirrende telefonsamtaler med henholdsvis sprøjtemaler Jensen og værkfører Mikkelsen og driftsleder Thorsen om, at så begynder du der på mandag, og jeg har skaffet manden til dig o.s.v. o.s.v. Og det gør han, ligegyldigt hvilket værtshus vi er på, og hvor mange klokken er.

Hans indtægter er meget uregelmæssige, så det var noget af et svineheld, at jeg lige var ramlet på ham én af de gode dage. Han kunne være en flot fyr, hvis ikke 20 års koncentreret uregelmæssig livsførelse havde sat sine tydelige spor i hans ansigt og på hans livmål. Men flot i tøjet er han, og de store bevægelser er han født med. Han har altid så gerne villet være en stor kanon, men han er bare blevet en lille bøsse.

Ikke fordi han nogen sinde har gjort tilnærmelser til mig. Og det kunne også lige passe. Men en underlig fyr er han. Engang vi sad og spiste sammen, faldt han pludselig over mig, fordi jeg talte med mad i munden, men et øjeblik efter lettede han på den ene balde og slog en ordentlig skid. Ellers er han såmænd ganske hyggelig at være sammen med, og det er tit sket, at jeg i flere timer overhovedet ikke har skænket det en tanke, at han er gået over til fjenden.

Ved 23-tiden sad vi på en restaurant på Vesterbrogade, da Johansen pludselig sagde, at han måtte over på Hovedbanegården og hente sin kuffert. Jeg havde ikke andet at lave, så jeg gik med. Det var ikke nogen særlig stor kuffert, for den kunne være i én af de her små garderobebokse, som man putter en krone i, og så har man lejet den et døgn. Johansen fik sin kuffert, og vi turede videre.

Det var med nød og næppe, at jeg klarede at holde min aftale med politiet kl. 10 tirsdag formiddag, men jeg nåede da lige hen til kapellet, før betjenten kom.

Han undersøgte døren.

»Den er brækket op med et brækjern eller lignende,« sagde han.

Det behøvede man sgu ikke at have gået på politiskole for at se. Og så målte han og regerede og tegnede skitser af mærkerne på døren.

»Så kan De godt lade låsen reparere,« fortsatte han. »Var der andre spor at se af tyven? Fodspor eller sådan noget? Havde han tabt noget? En cigaretstump? En tændstik?«

»Nej,« svarede jeg. »Der var pænt og nydeligt i kapellet, da jeg kom i går eftermiddags. Jeg lagde i hvert fald ikke mærke til noget.«

»Er der blevet gjort rent, siden De kom i går?«

»Ja, der har været en rengøringskone i morges og fejet og vasket gulv.«

»Hm,« sagde han.

Vi gik indenfor.

»Mangler der andet end de to lysestager?« spurgte han, mens vi side om side gik op gennem midtergangen.

»Nej,« svarede jeg. »Kordegnen og jeg så alt efter i går eftermiddags. Der er jo faktisk heller ikke andet her af værdi.«

»Nej, det er der vel ikke,« svarede han uinteresseret.

Vi var nået op til det lille alter, og han så på de to lysestager.

»Var de mage til de to?« sagde han og pegede.

»Ja,« svarede jeg. »Nøjagtig mage til. Dansk standdard ifølge Inventarregulativ for den danske folkekirkes begravelseskapeller.«

Den troede han sgu på. Han skrev det i hvert fald ned.

»Hvad er de værd?«

»235 kr. stykket i indkøb. Ikke over 50 kr. ved salg til en marskandiser – og ikke nær så meget, hvis han får mistanke om, at de er varme.«

»Nå, det har De nok forstand på,« sagde han og så mistænksomt på mig.

Så for satan.

Han gik ikke videre med det, men travede rundt om alteret og så på lysestagerne fra alle vinkler.

»Vi efterlyser dem i »Kosterbladet«. Ikke fordi jeg tror, det hjælper noget. De står sikkert allerede på én eller anden buffet og pynter op. Den slags småtyverier er næsten aldrig til at få rede på.