Knud Meister og Carlo Andersen

Vogt dig, Jan!

Omslagstegning:
SØren brunoe

Lindhardt og Ringhof

Vogt dig, Jan!

Copyright © 1955, 2016 Carlo Andersen, Knud Meister og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711515327

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Kapitel

En gammel fjende dukker op.

Familien Helmer sad ved morgenbordet. Skønt dette som sædvanlig var smukt og tiltalende dækket, var de tre af familiens medlemmer mere optaget af læsning. Jan løb for sidste gang »Den amerikanske Borgerkrig« igennem, mens han åndsfraværende nippede til kaffen og bed af et friskbagt rundstykke — Lis gennemlæste for mindst tyvende gang det brev, hun havde modtaget fra sin forlovede Jens, der i øjeblikket var i Sverige — og husets herre, kriminalkommissær Helmer var helt fordybet i morgenaviserne.

Fru Helmer skød bakken med duftende morgenbrød over til sin mand, og hendes stemme lød mildt bebrejdende:

— Hør, Mogens, nu må du sandelig spise noget. Du arbejder hårdt inde på politigården, så det kan sandelig ikke nytte, at du kommer derind på tom mave. Læg nu den avis fra dig og tag en krydder!

Helmer lagde tøvende avisen fra sig og smilede lidt:

— Åh, lille mor, du behøver såmænd ikke være bange for, at jeg dør af sult … men morgenbladene bringer jo nu og da noget, der kan interessere en politimand …

Jan løftede hurtigt hovedet fra bogen og spurgte:

— Er der noget spændende i avisen, far?

— Spændende? gentog kriminalkommissæren. — Åh, det er vist, som man ser på det. Jeg vil snarere sige, at det var noget uendelig trist, der i øjeblikket interesserede mig … noget af den slags, som man desværre ser alt for ofte i aviserne …

— Hvad er det, far?

Helmer skubbede avisen over til Jan og pegede:

— Du kan jo selv læse, min dreng.

Jan mistede straks enhver yderligere interesse for den amerikanske borgerkrig. Han skubbede læsebogen til side, bredte morgenbladet ud for sig og læste den artikel, som faderen havde udpeget. Den måtte åbenbart også forekomme ham interessant, for han støttede hagen i begge hænder og var nogle minutter helt tabt for omverdenen, skønt moderen opfordrede ham til at spise, og Lis kom med små, drillende bemærkninger. Artiklen var sat med stor overskrift og lød som følger:

Frygtelig bilkatastrofe

Stor personvogn knust mod vejtræ.
Ung mand dræbt.

I aftes ved 11.30-tiden er der på hovedvej 1 mellem Sorø og Ringsted sket en frygtelig bilulykke. En stor Buick 1954 er blevet totalt knust mod et vejtræ, og føreren — en ung mand på seksten, sytten år — er blevet dræbt på stedet. Han sad fastklemt bag rattet med knust brystkasse og frygtelige kvæstelser over hele kroppen. En landmand fra Slaglille var den første, der opdagede ulykken, og han alarmerede straks politiet fra Ringsted. Politiets undersøgelser godtgjorde hurtigt, at der måtte have været mindst endnu een passager i vognen, idet der fandtes tydelige blodspor på bilens højre trinbræt og et stykke hen ad landevejen. Disse spor tabte sig ind over de tilstødende marker, og trods ihærdig eftersøgning lykkedes det ikke politiet at finde den tilskadekomne passager. Bag i den knuste vogn fandtes en stor del konserves, vin- og tobaksvarer samt en grønmalet, uåbnet pengekasse, og politiet hælder derfor til den anskuelse, at det drejer sig om ganske unge biltyve, der har været på røvertogt i Midt- og Vestsjælland. Endnu er der ikke indløbet anmeldelser om indbrud, men Københavns kriminalpoliti oplyser, at den omtalte Buick-vogn i aftes er blevet stjålet fra parkeringsstedet på Nørrevold. De opmålte bremsespor på ulykkesstedet viser, at vognen må have kørt med meget stærk fart. Sandsynligvis er føreren blevet nervøs for eet eller andet på vejen — en hare eller lignende — og har bremset kraftigt samtidig med udkobling, og i det fedtede føre er vognen da skredet ud. Den dræbte, unge mand havde ingen papirer på sig og er derfor endnu ikke identificeret, men alt tyder på, at det endnu en gang er forvildede, unge mennesker fra en ungdomsbande, der har afstedkommet en frygtelig katastrofe. Offentligheden kræver, at politiet sætter kraftigt ind mod dette voksende uvæsen, der er blevet en trusel mod hele samfundet! Dag efter dag efterlader unge biltyve sig så blodige spor, at det må forfærde. Hvor mange menneskeliv skal det koste, før der sættes en stopper for disse rædsler?

Jan foldede avisen sammen og skævede over til faderen:

— Jah, det ser jo ikke så godt ud, far. Tror du selv, at det er en ungdomsbande, der har været på spil?

Helmer nikkede alvorligt:

— Der er vist desværre ingen tvivl om det, Jan, når en knægt på seksten, sytten år har siddet bag rattet. Det er let nok for pressen at sige, at vi skal sætte en stopper for dette uvæsen, men desværre får vi jo ikke den tilstrækkelige støtte af borgerne selv. Masser af bilister parkerer deres vogne uaflåsede eller med nedrullede sideruder, og så er det en smal sag for de motorgale, unge mennesker at stjæle vognen …

Et øjeblik sad kriminalkommissæren og stirrede ned mod den hvide dug. Så fortsatte han i samme dystre tone:

— Det kan være galt nok, når ungdomsbanderne begår indbrud, overfald og tyverier, men langt værre er det, når de stjæler biler og farer afsted med speederen i bund. Disse stakler mener, at man bare behøver at sætte sig bag rattet for at tumle en stor og tung vogn. Det er forfærdeligt! Der skal flere års øvelse til, før man bliver en rutineret chauffør, der kan klare alle situationer, men den slags spilder de unge biltyve ikke en tanke … ja, man kan ligefrem sige, at de kører ud på landevejene for at dræbe andre eller begå selvmord! Motorkøretøjer er nyttige tingester i den kyndiges hånd, men for den ukyndige er de kun redskaber til hurtig død eller lemlæstelse …

— Den slags fyre må jo være tossede, mente Lis.

— Både ja og nej, sagde Helmer. — I det store og hele må man naturligvis sige, at ungdomsforbrydere lider af en karakterbrist … det er frygteligt, at de sætter hele deres fremtid på spil for at opnå en smule af livets goder … men biltyvene er alligevel en kategori for sig selv. Disse stakler behøver ikke at være dumme, men de er optimister i en uhyggelig grad. Selv om de aldrig har fået een times undervisning i bilkørsel, mener de at kunne tumle både dollargrin og folkevogne. Når der for disse uøvede, unge mennesker sker noget uforudset, har vi straks katastrofen … og dette uforudsete behøver såmænd bare at være en hare, der hopper op af en grøft, eller et barn, der cykler ud på vejen fra højre side. Den slags betyder intet for en trænet bilist, fordi han simpelthen reagerer instinktmæssigt, men for den unge, utrænede biltyv kan det betyde død og lemlæstelse … ikke blot for ham selv og hans passagerer, men også for andre trafikanter. Jeg vil give pressen ret i, at de mange biltyverier er en dødelig fare for samfundet … men desværre kan politiet jo ikke have vagtposter stående ved hver eneste parkeringsplads i landet. Vi må håbe på, at bilisterne efterhånden bliver mere forsigtige, når de parkerer deres vogne. Det vil være den bedste støtte for politiet.

— Åh, Mogens, hvor har du dog mange bekymringer, sukkede fru Helmer. — Vil du ikke have en krydder til?

Han smilede muntert til hende:

— Jeg tror såmænd ikke, at en halv krydder gør mine bekymringer mindre, lille mor … men lad mig bare få den. Når man er politimand, skal man jo ikke alene tænke på hjernen, men også på maven.

Jan havde et stykke tid siddet i dybe tanker og trillet brødkrummerne til små kugler på tallerkenen. Nu kikkede han over på faderen og sagde:

— Jeg sidder og tænker på Asbjørn, far. Det kunne jo nemt være gået galt for ham.a) Kan man ikke gøre noget på forhånd mod ungdomsbanderne?

— I øjeblikket gør samfundet, hvad der er muligt, svarede kriminalkommissæren alvorligt. — Overalt oprettes der ungdomsklubber … og for eksempel på Vesterbro er politiet med i dette arbejde … K.F.U.M. gør også en meget stor indsats på det område … og endelig er der jo sportsklubberne, der heldigvis får større og større tag i ungdommen. Du ved det jo bedst selv fra Hellerup Sejlklub, ikke sandt?

— Jo, far …

Helmers alvorlige ansigt lysnede op i et smil:

— Du og dine kammerater i sejlklubben føler aldrig trang til at drive tiden væk på gadehjørner eller i dårligt selskab … nej, I sluger sundhed og frisk luft i lungerne ude på Øresund, og forhåbentlig når vi en dag til det punkt, hvor størstedelen af Danmarks ungdom følger jeres gode eksempel. Når det bliver tilfældet, er det også slut med ungdomsbanderne. Om drenge vælger den ene eller den anden form for sport kan for så vidt være ligegyldigt. Hovedsagen er, at de tilbringer deres fritid på en sund måde …

— Det er ikke sundt at drukne, sukkede fru Helmer påny. — Jeg er aldrig helt rolig, når Jan og hans kammerater flakker rundt på de oprørte bølger. Der kan så nemt ske noget.

— Næh, vil du nu holde op, mor! Det er minsandten mindre risikabelt at sejle på Øresund end at gå tværs over Nørrebrogade i myldretiden. Du kan hver dag læse om folk, der er blevet kvæstet i den københavnske trafik, men der går år imellem, at du hører om en druknet sejlsportsmand.

— Helt rigtigt, min dreng, nikkede Helmer bifaldende og rejste sig. — Man kan naturligvis sige, at al sport indebærer en vis risiko … men denne minimale risiko bør minsandten løbes af enhver sund knægt!

Da Helmer havde budt familien farvel og var nået hen til døren, blev han et øjeblik stående. Så sagde han:

— Jeg kan for resten fortælle dig, Jan, at Walther Clausen er blevet løsladt på prøve.

Det gav et lille sæt i Jan, og han gentog undrende:

— Walther Clausen? Han fik da en meget større straf.

— Ja, men han har vist så god opførsel i fængslet, at han nu er blevet prøveløsladt … og så må man jo bare håbe på, at han ikke misbruger den chance, som samfundet giver ham.

— Hm! sagde Jan blot.

Faderen nikkede:

— Jeg forstår godt, hvad du mener med det »hm«, min dreng. Walther Clausen er en kedelig fyr, men vi må jo håbe på det bedste.

Så nikkede han venligt til familien og gik.

Da Jan nogle minutter senere cyklede til skole, vedblev hans tanker at kredse om den løsladte Walther Clausen. I sin tid havde Jan og hans venner haft meget bryderi med denne mindre heldige person, som havde lokket deres klassekammerat Asbjørn til at blive medlem af en ungdomsbande. Da politiet trevlede banden op, lykkedes det lederen Walther Clausen at undslippe, men nogen tid senere kom drengene ud for ham igen. Det var dengang, de spillede deres berømmelige fodboldkamp mod Rødbjerg kostskole. I fællesskab lagde Jan og Erling en snedig fælde for ungdomsforbryderen, og det lykkedes politiet at få fat på ham. I sit raseri havde han udstødt forblommede trusler om, at han nok ved lejlighed skulle få hævn over Jan og Erling, der var skyld i, at han blev sat i fængsel — og Jan var ganske klar over, at manden var en så farlig og hævngerrig person, at han ikke lod det blive ved de tomme trusler.b)

Mens Jan cyklede videre, slog en tanke ned i ham. Når Walther Clausen havde opført sig så godt i fængslet, var det sikkert ikke, fordi han var blevet et nyt og bedre menneske … nej, han havde sandsynligvis regnet med, at han ville få eftergivet noget af straffen, hvis han viste en god opførsel … og det håb var jo nu gået i opfyldelse!

Jan følte sig lidt utilpas ved tanken om, at han aldrig havde fortalt faderen noget om Walther Clausens trusler. Det havde jo nok været det rigtigste … men på den anden side var der heller ingen grund til at ængste faderen unødigt. Det kunne jo tænkes, at fængselsopholdet havde gjort manden mere besindig, så han havde kvittet alle tanker om hævn.

En ny tanke slog ned i Jan. Hvorfor havde faderen mon fortalt ham om Walther Clausens løsladelse? Mon det skulle betragtes som en advarsel, fordi faderen havde mistanke om, at manden ville hævne sig? Jah, det var såmænd troligt nok, for nogle gange ejede faderen jo ligefrem en slags sjette sans! Det var ikke let at skjule noget for den gode hr. kriminalkommissær Mogens Helmer … og for resten var det også dumt at prøve på det!

Da Jan stillede cyklen fra sig under halvtaget i skolegården, kom Erling hen til ham og sagde muntert:

— Kære ven, det forekommer mig, at dit ellers så milde åsyn har et dystert præg til morgen. Har du glemt at læse på verdenshistorien?

— Næh…

— Fransk?

— Heller ikke, svarede Jan og kunne ikke lade være at smile. — Jeg har såmænd troligt slidt mig gennem alle lektier …

Så blev hans ansigt mere alvorligt, og han fortsatte:

— Det er såmænd meget muligt, at mit ansigt virker dystert, for på hele vejen til skole har jeg kun tænkt på Walther Clausen. Han er for nogle dage siden blevet løsladt på prøve.

— Nå, sagde Erling uden større interesse. — Kan den kendsgerning virkelig forurolige dig så meget?

Jan trak let på skuldrene:

— Åh, jeg vil ikke ligefrem sige, at jeg føler mig foruroliget i særlig grad … men jeg kan nu alligevel ikke lade være med at tænke på de trusler, som fyren kom med.

— Han er såmænd nok blevet kølet af i fængslet, mente Erling.

I det samme ringede klokken ind, og de to venner fik først lejlighed til at tale videre om sagen efter skoletid, da de cyklede afsted sammen med Jesper. Da vejret var fint, havde de bestemt sig til at tage ud på en lille tur med »Rex«, så de satte kursen mod Hellerup Sejlklub. Lille Jesper var meget betænkelig ved at høre om Walther Clausens løsladelse og sagde:

— Walther Clausen er en farlig mand, der sikkert vil gøre alvor af sine trusler og hævne sig på os alle tre …

Erling gav sin lille ven et faderligt klap på skulderen:

— Kære, lille Splint, jeg kan ikke med min bedste vilje se, at du har noget at frygte. Under de sindsoprivende begivenheder nede på Rødbjerg kostskole spillede du en yderst beskeden rolle … ja, Walther Clausen aner såmænd næppe din eksistens … så bare op med humøret, lille ven. Hvis fyren vil hævne sig på nogen, så bliver det på Jan og onkel Erling her, men det tager vi i stiv arm … ikke sandt, mester Jan?

— Åh, jo, mumlede Jan dystert.

Erling sukkede dybt:

— Hør, hvad er det dog for nogle nathuer, man har valgt til venner? Den ene ser minsandten mere traurig ud end den anden. Man skulle tro, at bussemanden Walther Clausen var lige i hælene på os, fnysende af hævntørst. Hejs humørets fane, kære venner. Det er såmænd meget muligt, at fyren engang dukker op for at prøve kræfter med os igen … men han er jo da ikke den værste, vi har været ude for i vort lange og glorværdige liv. Jeg vil nødig være ham, hvis han kommer ud for onkel Erling!

Jan kunne ikke lade være med at le:

— Det er dog utroligt så kæphøj, du er blevet, tykke. Du plejer ellers at se temmelig sort på tingene. Hvad er grunden til de mange heltemæssige ord?

— Du må gætte tre gange.

— Jeg kan vist nøjes med een, smilede Jan. — Når du i øjeblikket er så kæphøj, er det, fordi du regner med, at vi aldrig mere kommer ud for Walther Clausen …

— Ramt i centrum, kære ven! nikkede Erling. — Jeg bøjer mig i dyb ærbødighed for din skarpe hjerne. Efter min beskedne mening skal Walther Clausen ikke nyde mere.

— Lad os leve i håbet, sagde Jan tørt.

Drengene drejede ned ad vejen til sejlklubben. Da de stod af cyklerne ved klubhuset, kørte en lille, gul sportsvogn hurtigt forbi dem. Vognen fortsatte ned til enden af vejen, hvor den vendte og kom tilbage i god fart. Tilfældigvis kom Jan, der som sidste mand gik ind gennem døren, til at kaste et blik på vognen — og så gav det et sæt i ham. I nogle sekunder blev han stående helt ubevægelig og stirrede efter vognen, der hurtigt drejede om hjørnet oppe ved Strandvejen.

Erling gav ham et lille puf i siden:

— Hallo, ædle herre … du står minsandten og ser ud, som om du havde set spøgelser.

— Spøgelser? gentog Jan lidt åndsfraværende. — Ja, gid jeg ikke havde set andet end det!

— Hva’?

— Ja, netop! Så du den lille, gule sportsvogn?

— Joh …

— Og så du, hvem der sad i den?

— Næh …

— Det gjorde Walther Clausen i egen person!

Erling blev en kende blegere, og så stønnede han forpint:

— Åh, nej … sig det ikke, kære ven! Er du helt sikker?

— Hundrede procent!

— Tror du, han har udspioneret os?

— Sandsynligvis. Det skulle da være mærkeligt, hvis vore veje krydsedes her ved et rent tilfælde. Begynder du ikke at få fornemmelsen af, at Walther Clausen mente noget alvorligt med sine trusler?

Erling nikkede og sukkede på samme tid:

— Jeg vil aldrig være optimist mere, for det bringer kun skuffelser. Vi er født under en uheldig stjerne, for nu aner jeg et hav af ubehageligheder forude!

2. Kapitel

Jan tager en stor beslutning.

Nede i lystbådehavnen lå »Rex« fortøjet, og om bord ventede Carl på sine tre venner. Jan gav ham et solidt dask mellem skulderbladene og sagde leende:

— Davs, Carl! Efterhånden tilbringer du jo hele dit liv her i »Rex«. Har du været ude i dag?

— Ja, et par timer i formiddags … men du kan lige stole på, at jeg er klar til at stå ud igen. Søen kan jeg aldrig blive træt af … men desværre kommer jeg nok til at undvære den nogle dage …

— Hvorfor?

— Far er ikke rigtig rask, så jeg bliver nødt til at give ham et nap i cykelværkstedet.

Stærke Carl så ikke særlig oplivet ud ved denne tanke. Naturligvis ville han hellere end gerne give sin far det omtalte nap, men så blev han tvunget til at undvære sin kære »Rex«, der var hans egentlige hjem i hele sæsonen. Når vejret tillod det om dagen, befandt han sig ude på Øresund, og om natten sov han i den lille kahyt. Ind imellem gik han havnefogeden til hånde på forskellig måde, og det tjente han en ganske god skilling ved. Han sparede penge op, fordi han snart ville begynde at læse til styrmand. Om et års tid, når hans tre venner gik ud af skolen, var han jo alligevel nødt til at skilles fra dem. Foreløbig nød han dog livet i »Rex«, og han havde efterhånden udviklet sig til en ganske fortræffelig sejlsportsmand. Han havde ikke blot fået megen ros af havnefoged Winsløw, men også af den berømte Poul Elvstrøm, der vandt guldmedaille ved de olympiske lege i både London og Helsingfors. Elvstrøm var det største navn i Hellerup Sejlklub, og han forstod at vurdere en indsats. Hans ros havde gjort Carl ildrød i hovedet, for det var jo ikke nogen ringe ting at blive rost af sådan en ekspert!

Jan satte sig på toften og kikkede smilende op på vennen:

— Du, Carl, naturligvis er det all right, at du giver din far et nap med cyklerne … men jeg har nu en lumsk mistanke om, at vi i de nærmeste dage vil få god brug for dine muskler …

— Næh? udbrød Carl og livede helt op. — Er der optræk til ballade?

Jan lo:

— Jah, det kan man vist godt kalde det for.

Og så fortalte han sin ven om alt vedrørende den løsladte Walther Clausen. Carl knyttede næverne og så meget bister ud:

— Tak, den bandit har jeg et godt øje til, Jan, og hvis jeg får fingre i ham, skal han ikke komme til at lave flere ulykker! Jeg skal tvære ham ud til ato … æh … hvad er det nu, det hedder?

— Atomer, foreslog Jan smilende, — Næh, Carl, det skal du bestemt ikke. Det er helt i orden, hvis man bruger sine muskler i selvforsvar eller i den gode sags tjeneste, men man har ikke lov til at tvære en mand ud til atomer, fordi man ikke kan lide ham.

— Jamen, han har da optrådt som en bandit overfor dig og Erling.

— Helt rigtigt, Carl, men det har han jo også fået sin straf for. Foreløbig kan vi jo ikke være helt sikre på, at han pønser på rævestreger …

— Det gør han!

— Jaja, lad os nu se tiden an. Hvis han selv går til angreb, har vi naturligvis lov til at lade musklerne spille … men heller ikke eet sekund før! Vi lever jo heldigvis i et oplyst land, hvor det ikke er næveretten, der gælder mellem pæne mennesker. I virkeligheden kan du jo heller ikke fordrage at slås, Carl.

— Nåh … næh …

— Vist kan du ej, lo Jan. — Trods alle dine mange kræfter er du skikkelig som et lam, og du har kun brugt næverne, når vi andre var i knibe. Sådan skal det også være. Det er kun anden klasses mennesker, der afgør deres stridigheder ved at slås.

— Ja, mumlede Carl blot.

— Skal vi ikke se at komme afsted? spurgte Jesper. — Vinden er fin, og vi kan da runde Hveen.

Erling gav ham et gemytligt dask i halen:

— Først skal vi have en kop eftermiddagsthe, lille Splint. Få nu lidt luft under sutterne og ild under primusapparatet!

— Jamen …

— Stille, din usle orm! Onkel Erling er både sulten og tørstig. Han vover sig ikke ud på det salte hav, før han har fået noget at stå imod med.

— Lav os en kop the, Splint, smilede Jan. — Vi får jo ikke fred for den tykke grovæder, hvis han ikke får sin vilje.

— Tykke dromedar! hvislede Jesper frem mellem tænderne og forsvandt ind i kahytten.

Ti minutter senere sad de fire venner bænket omkring et hyggeligt thebord i kahytten, og da Erling havde fået stillet den værste sult, stod »Rex« til søs for en god vind. Som sædvanlig fik drengene en dejlig eftermiddag ud af det. Ude på det skumtoppede Øresund sugede de frisk luft i lungerne, og så havde de ikke noget imod at tilbringe aftentimerne bøjet over lærebøgerne. Der skulle være en sund fordeling mellem fornøjelser og pligter!

I de følgende dage fik »Rex« lov til at ligge temmelig upåagtet. Carl hjalp sin syge far i cykelværkstedet, og de tre andre havde ikke større lyst til at tage ud, når deres stærke ven ikke var med — ja, de syntes ligefrem, at den slags ville være lidt ukammeratligt.

En tidlig morgen, da Jan skulle afsted til skole, blev han ringet op af havnefoged Winsløw fra Hellerup havn. Det var en temmelig chokerende opringning, for havnefogeden fortalte, at »Rex« var sunket i nattens løb!

Jan var lige ved at tabe telefonrøret af lutter overraskelse, og så spurgte han lidt skeptisk:

— Hvad er det, De fortæller, hr. Winsløw? Er »Rex« sunket?

— Ja, lige til bunden af havnebassinet, svarede havnefogeden tørt.

— Jamen … æh … hvordan kan det dog være gået til?

— Aner det ikke, Jan, men vi må jo have båden hævet. Den kan ikke ligge der og fylde op på havnebunden, og det har den for resten heller ikke godt af. Naturligvis bliver det ikke helt billigt, men jeg må vel tilkalde assistance, så vi kan få hævet »Rex«?

— Jah … joh … lige et øjeblik, hr. Winsløw.

Jan fortalte hurtigt sin far, hvad der var sket, og Helmer gik hovedrystende ind på at betale alle omkostninger ved hævningen af »Rex«. Efter skoletid ville Jan så selv komme ned til Hellerup havn for at kikke på tingene. Han forstod slet ikke, hvorledes den solide sejlbåd så uventet kunne være sunket. Det lød helt utroligt … men naturligvis var havnefoged Winsløw en så alvorlig og pligtopfyldende mand, at han aldrig kunne finde på at drive spøg med den slags ting! Det var mystisk … meget mystisk!

Efter skoletid kørte Jan, Erling og Jesper til Hellerup havn. »Rex« var allerede blevet hævet og lå nu mellem to store luftpontoner, men i bunden af båden stod der mindst tredive centimeter vand. Havnefogeden modtog drengene og sagde:

— Det er en mærkelig affære, gutter … for båden er blevet boret i sænk!

— Hvad siger De? gispede Jan forbløffet. — Er »Rex« blevet boret i sænk?

Winsløw nikkede:

— Ja, I kan ikke se det herfra på grund af vandet i bunden, men med et stort vridbor er der blevet lavet et hul under vandlinjen, og i nattens løb har »Rex« så slugt så meget vand, at hun er gået til bunds. Det er en eller anden ondsindet person, der har været på spil.

Jan og Erling vekslede uvilkårligt et hurtigt blik, og så nikkede Erling med dyster mine:

— Ja, kære ven, vi tænker vist i øjeblikket på det samme: Walther Clausen!

— Ja, mumlede Jan og så lige så dyster ud.