Henry Fielding

Tom Jones bind 1

Et Hittebarns Historie

På dansk ved Mogens Boisen

Udgivet med efterskrift af Hakon Stangerup

Lindhardt og Ringhof

Tom Jones bind 1
er oversat fra engelsk af Mogens Boisen efter

The History of Tom Jones, a Foundling

Copyright © 1749, 2016 og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711519233

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

mores hominum multorum vidit

(Han så mange menneskers sæd og skik)

Til højvelbårne

George Lyttleton, Esq.

Lord commissioner ved finanskamret

Sir,

Trods Deres vedvarende afslag, når jeg har bedt om tilladelse til at knytte Deres navn til denne tilegnelse, må jeg stadig stå fast på min ret til at ønske Deres protektion af nærværende arbejde.

Det skyldes Dem, sir, at denne historie overhovedet blev påbegyndt. Det var i kraft af Deres ønske, at jeg først fik ideen til et sådant værk. Siden dengang er der gået så mange år, at De måske har glemt denne omstændighed, men Deres ønsker er for mig det samme som bud, og indtrykket af dem kan aldrig udviskes af min erindring.

Lad mig videre sige, sir, at uden Deres bistand ville min historie aldrig være blevet fuldført. Bliv ikke forbavset over denne påstand! Jeg agter ikke at udsætte Dem for mistanke om at være romanforfatter. Jeg mener med mine ord kun, at jeg delvis skylder Dem min eksistens i en stor del af den tid, jeg har anvendt ved udarbejdelsen – en anden sag, som det kan være nødvendigt at minde Dem om, eftersom der er visse handlinger, De har tilbøjelighed til at omfatte med stor glemsomhed; om disse vil jeg håbe, at jeg stedse må have en bedre hukommelse end De selv.

Endelig skyldes det Dem, at historien nu fremtræder, som den gør. Hvis der i dette arbejde, sådan som det har behaget nogle at sige, findes et stærkere portræt af et virkelig velvilligt sind, end der kan mødes i noget andet, vil da den, som kender Dem, tilmed kender Dem godt, være i tvivl om, efter hvem denne velvillighed er blevet kopieret? Jeg tror ikke, at verden vil give mig den kompliment at tro, at jeg har hentet den fra mig selv. Hvorom alting er: man skal vide, at de to personer, fra hvem jeg har taget den, to af de bedste og agtværdigste mænd i verden, med styrke og nidkærhed er mine venner. Jeg kunne lade mig nøje med dette, og dog vil min forfængelighed føje en tredje til tallet, en mand, som ikke alene i rang, men også i enhver privat og offentlig dyd er en af de største og ædleste. Men medens min taknemmelighed for den fyrstelige velgørenhed, der er vist mig af hertugen af Bedford, bryder frem fra mit hjerte, må De her tilgive mig, at jeg erindrer Dem om, at det var Dem, som først henledte min velgørers opmærksomhed på mig.

Og hvilke er Deres indvendinger imod at tillade den ære, som jeg har ansøgt om? De har jo endog anbefalet bogen så varmt, at De burde være skamfuld over at læse Deres navn foran tilegnelsen. Visselig, sir, hvis bogen selv ikke gør Dem skamfuld over Deres anbefalinger af den, kan eller bør intet, jeg her skriver, gøre det. Jeg vil ikke opgive min ret til Deres beskyttelse og velyndest, fordi De har anbefalet min bog, thi selv om jeg anerkender så mange forpligtelser over for Dem, føjer jeg ikke dette til deres antal, hvori efter min overbevisning personligt venskab har så ringe andel, da det hverken kan hilde Dem i Deres dom eller rokke ved Deres ubestikkeligheds En fjende vil når som helst kunne opnå Deres anbefaling, blot han fortjener den; og det yderste, Deres venners fejl kan håbe på, er Deres tavshed, eller måske, hvis de anklages for strengt, Deres sagtmodige besmykkelse.

Jeg aner kort sagt, sir, at Deres mishag af offentlig pris er Deres sande indvending mod at imødekomme min anmodning. Jeg har bemærket, at De, tilfælles med mine to venner, nærer uvilje mod at høre den mindste omtale af Deres egne fortrin – at De, som en stor digter siger om en af dem (han kunne med rette have sagt det om alle tre),

det gode gør i smug, men rødmer ved

at se det kendt.

Når mænd med denne indstilling drager lige så stor omsorg for at undgå bifald, som andre for at undgå dadel, hvor begrundet må da ikke Deres bekymring være for, at Deres personlighed skal falde i mine hænder! Thi hvad vil en mand ikke have grund til at frygte, hvis han overfaldes af en forfatter, der har modtaget sådanne krænkelser fra ham, at de kan måle sig med min gæld til Dem!

Og vil ikke denne frygt for dadel øges i forhold til det stof, en mand er sig bevidst at have tilvejebragt derfor? Hvis for eksempel hans hele liv har været ét vedvarende stof til satire, vil han vel kunne skælve, når en rasende satiriker tager ham under behandling. Nuvel, sir, hvis vi anvender dette synspunkt på Deres beskedne aversion imod panegyrik, hvor begrundet vil da ikke Deres frygt for mig synes at være!

Dog kunne De sikkert have tilfredsstillet min ambition, ud fra denne ene betroelse, at jeg altid hellere vil føje Dem i Deres ønsker end tilfredsstille mine egne. Et meget stærkt eksempel herpå vil jeg vise Dem i nærværende henvendelse, hvor jeg er besluttet på at følge alle andre dedikatorers eksempler og ikke tænke på, hvad min protektor virkelig fortjener skrevet, men hvad det mest vil behage ham at læse.

Uden yderligere indledning overrækker jeg Dem da her frugten af nogle af mine års slid. Hvilke fortrin denne frugt måtte have, véd De allerede selv. Hvis jeg ud fra Deres gunstige dom selv har fattet en vis agtelse for den, kan det ikke tilskrives forfængelighed, da jeg lige så ubetinget ville have erklæret mig enig i Deres dom, hvis den var afsagt til gunst for en andens arbejde. Negativt må jeg i det mindste have lov til at sige, at havde jeg haft følelsen af nogen stor fejl i værket, er De det sidste menneske, til hvis beskyttelse jeg ville have dristet mig til at anbefale det.

Af min protektors navn håber jeg da, at min læser allerede ved det første blik i denne bog vil lade sig overbevise om, at han i dens hele forløb ikke vil finde noget, der er i strid med religionens og den gode morals sag, intet der er uforeneligt med anstændighedens strengeste regler, eller som ved læsningen kan støde selv det kyskeste øje. Tværtimod erklærer jeg, at det i denne historie har været min oprigtige stræben at anbefale godhed og uskyldighed. Dette hæderlige mål har De været så venlig at mene, at jeg har nået: og når sandt skal siges, vil det også med størst sandsynlighed blive nået i bøger af denne art, thi et eksempel er en art billede, i hvilket dyden på sin vis bliver noget synligt og indgiver os en forestilling om den skønhed, som Platon hævder der findes ved dens nøgne ynder.

Foruden at beskrive den dydens skønhed, der vil kunne tiltrække menneskehedens beundring, har jeg forsøgt at hverve et stærkt motiv til menneskelig handlen til gunst for den ved at fortælle mennesker, at deres sande interesse ligger i at stræbe efter at opnå den. Med dette formål har jeg vist, at ingen vinding gennem syndighed kan opveje tabet af den sikre, indre sjælens trøst, som er uskyldighedens og dydens sikre ledsager; ej heller kan den i mindste måde opveje ondskaben i den rædsel og angst, som synden på sin side indfører i vort bryst. Og ligesom vindinger gennem synden i sig selv almindeligvis er værdiløse, er midlerne til at opnå dem ikke alene lave og skændige, men i bedste fald uvisse og altid fulde af fare. Endelig har jeg stærkt bestræbt mig for at gøre gældende, at dyd og uskyldighed næppe nogen sinde kan voldes skade undtagen ved uforsigtighed, og at det er dette alene, som ofte lokker dem ind i de snarer, som bedrag og skurkagtighed lægger for dem: en moral, som jeg med desto større flid har arbejdet for at påvise, som undervisningen derom af alle er den, der med størst sandsynlighed vil krones med held, eftersom jeg tror, at det er meget lettere at gøre gode mænd viise, end at gøre slette mænd gode.

Med henblik på dette har jeg i den efterfølgende historie anvendt alt det vid og den humor, jeg ejer, og bestræbt mig på at le menneskene ud af deres foretrukne galskaber og laster. Hvor vidt dette gode forsøg er lykkedes for mig, vil jeg overlade til den åbenhjertige læser, med kun to bønner: For det første, at han ikke venter at finde fuldkommenhed i dette arbejde, og for det andet, at han vil undskylde visse dele af det, hvis de ikke er af den beskedne kvalitet, som jeg håber må fremtræde i andre.

Jeg vil ikke beslaglægge Deres opmærksomhed længere, sir. Jeg er kommet til at skrive et forord, hvor jeg kun agtede at skrive en tilegnelse. Men hvordan kunne det være anderledes? Jeg vover ikke at prise Dem, og det eneste middel, jeg kender, til at undgå det, når De er i mine tanker, er enten at tie helt eller at vende mine tanker mod et andet emne.

Tilgiv derfor, hvad jeg har sagt i denne epistel, ikke alene uden Deres samtykke, men absolut imod det; og giv mig i det mindste lov til, på denne offentlige måde, at erklære, at jeg, sir, med højeste agtelse og taknemmelighed forbliver

Deres allermest forbundne,

ærbødige og ydmyge tjener

Henry Fielding

Første bog

Som indeholder så meget om hittebarnets fødsel som nødvendigt eller passende, for at læseren kan være orienteret ved begyndelsen af denne historie

1. kapitel
Indledning til værket, eller spiseseddel for festmåltidet

En forfatter bør ikke betragte sig selv som en herre, der giver et selskab for sine venner eller i veldædigt øjemed, men som vært i et offentligt spisehus, hvor enhver, som vil betale, er velkommen. I første tilfælde byder værten som bekendt, hvad der passer ham; selv om dette er dårlig føde og findes yderst ubehageligt af hans gæster, må disse ikke kritisere; tværtimod byder god opdragelse, at de skal billige og rose alt, hvad der sættes for dem. Det stik modsatte er tilfældet, når det drejer sig om indehaveren af et spisehus. Folk, der betaler for det, de spiser, vil forlange noget, der tilfredsstiller deres gane, hvor kræsen og lunefuld denne end er, og hvis ikke alt er efter deres smag, kræver de ret til at kritisere, skælde ud og forbande deres middagsmad, så meget de lyster.

For at forhindre, at gæsterne skal generes af nogen skuffelse i så henseende, plejer den ærlige og velmenende spisehusvært derfor at fremlægge en spiseseddel, som enhver kan gennemlæse ved sin indtræden; har vedkommende derefter gjort sig bekendt med, hvad han kan vente at få serveret, kan han enten blive og gøre sig til gode med dette eller begive sig til et andet spisested, der svarer bedre til hans smag.

Da det ikke ligger under vor værdighed at låne kløgt og visdom hos enhver, som er i besiddelse heraf, har vi lånt en idé hos disse ærlige spiseværter og vil ikke alene opvarte med en almindelig oversigt over, hvad vi vil servere, men også give læseren særlige spisekort for hver ret, der vil blive båret frem i denne og de følgende bøger.

Den kost, vi her har tilberedt, er ingen anden end den menneskelige natur. Jeg nærer ingen frygt for, at min fornuftige læser, hvor forvænt hans smag end er, vil forbavses, skumle eller føle sig fornærmet, fordi jeg kun har nævnt én artikel. Skildpadden består – som den i spisningen yderst kyndige alderman fra Bristol véd af megen erfaring – af mange forskellige slags spiseligt foruden den delikate calipash og calipee under henholdsvis ryg- og bugskjoldet; ej heller kan den kyndige læser være uvidende om, at der i den menneskelige natur, om end her samlet under én fællesbetegnelse, findes en så overdådig forskelligartethed, at en kok vil have lettere ved at arbejde sig igennem alle de talrige slags plante- og dyrisk føde i verden end forfatteren ved til bunds at behandle så righoldigt et emne.

Måske kan man fra de mere kritiske frygte den indvending, at denne ret er for jævn og almindelig, thi hvad er ellers emnet for alle de historier, romaner, skuespil og digte, der i så rigt mål fylder boghøkernes boder? Mange fortrinlige fødevarer ville kunne vrages af epikuræeren, hvis det var tilstrækkelig grund til hans fordømmelse af dem som jævne og almindelige, at noget er at finde under samme navn i de usleste gyder. I virkeligheden er nemlig sand natur lige så vanskelig at finde hos forfattere som Bayonne-skinken eller Bologna-pølsen i butikkerne.

Men det hele ligger, for at fortsætte samme metafor, i forfatterens kogekunst, thi som hr. Pope siger –

sandt vid er kun natur i sirlig dragt –

Det, som så tit blev tænkt, men ej så godt blev sagt.

Det samme dyr, som har æren af, at en del af dets kød spises ved en hertugs bord, fornedres måske for en anden dels vedkommende, og nogle af dets lemmer falbydes i byens smudsigste bod. Hvori består da forskellen mellem adelsmandens og bærestolskarlens føde, når begge spiser af samme okse eller kalv, hvis ikke i krydringen, tilberedningen, tilbehøret og anretningen? Følgelig pirrer og ægger det ene den sløveste appetit, medens det andet døver og dræber selv den mest glubende.

På samme måde ligger den åndelige beværtnings fortrinlighed mindre i emnet end i forfatterens evne til at tilberede det på rette måde. Hvor glad vil læseren derfor ikke være ved at konstatere, at vi i dette værk nøje har fulgt et af de højeste principper hos den bedste kok, som nutiden eller måske Heliogabalus’ tid har frembragt! Denne store mand begynder, som alle elskere af det gode køkken vil vide, med at sætte enkle ting for sine sultne gæster for, efterhånden som deres maver kan antages at slappes, at stige trinvis til selve kvintessensen af sauce og krydderier. På samme måde vil vi først fremstille den menneskelige natur for vor læsers gode appetit på den mere jævne og enkle måde, på hvilken den findes ude på landet, og derefter haschere og ragoutere den med alle de ypperste franske og italienske krydderier i form af den forfinelse og last, som hoffer og store byer kan byde på. Vi er ikke i tvivl om, at vi ved disse midler kan gøre vor læser lysten efter at læse videre i det uendelige, ganske som det siges, at den netop omtalte store personlighed fik visse mennesker til at spise uden ophør.

Efter at have forudskikket så meget vil vi nu ikke længere holde dem, der sætter pris på vor spiseseddel, tilbage fra deres føde, men gå lige til at servere den første ret af vor historie til deres vederkvægelse.

2. kapitel
En kort beskrivelse af godsejer Allworthy og en udførligere beretning om hans søster, frøken Bridget Allworthy

I den del af vort kongeriges vestlige del, der almindeligvis kaldes Somersetshire, levede nylig og lever måske endnu en herre, hvis navn var Allworthy, og som nok kan kaldes både naturens og lykkens yndling, for begge disse synes at have kappedes om, hvem der måtte velsigne og berige ham mest. I denne kappestrid kan naturen i visses øjne synes at have sejret, da den skænkede ham mange gaver, medens lykken kun rådede over én gave; ved at give denne var den imidlertid så gavmild, at andre måske vil mene, at denne enkelte dotation var alle de mange velsignelser, han nød fra naturens side, mere end jævnbyrdig. Naturen skænkede ham en smuk skikkelse, et godt helbred, en klar forstand og et velvilligt hjerte; lykken udpegede ham til arving til et af de største godser i grevskabet.

Denne herre havde i sin ungdom ægtet en meget agtværdig og smuk kvinde, som han holdt overordentlig meget af; med hende fik han tre børn, der alle døde som spæde. Han havde ligeledes oplevet den sørgelige tilskikkelse også at skulle begrave sin elskede hustru, henved fem år før det tidspunkt, da denne historie tager sin begyndelse. Hvor stort tabet end var, bar han det som en mand af fornuft og fasthed, om end det må erkendes, at han ofte talte lidt mærkeligt om denne sag; han sagde nemlig stundom, at han stadig betragtede sig som gift og så sådan på det, at hans hustru kun var rejst lidt i forvejen på en færd, som han før eller senere uvægerlig måtte tiltræde efter hende, og at han ikke nærede den ringeste tvivl om, at han skulle møde hende igen på et sted, hvor han aldrig mere skulle skilles fra hende – følelser, som fik en del af hans naboer til at tvivle på hans forstand, en anden del på hans religion og en tredje på hans oprigtighed.

Han levede nu som regel tilbagetrukket på landet sammen med en søster, som han holdt overordentlig meget af. Denne dame var nu noget over tredive år gammel, en alder, i hvilken man efter de ondskabsfuldes mening uden at gøre noget upassende kan anlægge titel af gammeljomfru. Hun var en kvinde af den slags, man roser mere for gode egenskaber end skønhed, og som af deres eget køn kaldes for udmærkede kvinder – så god en kvinde, frue, som man kan ønske sig at kende. Det lå hende endog så fjernt at klage over sin manglende skønhed, at hun aldrig uden foragt omtalte dette store fortrin, hvis man da kan kalde det sådan; hun takkede ofte Gud, fordi hun ikke var så køn som denne eller hin frøken, hvem skønheden måske havde ført ud i vildfarelser, som hun ellers ville have kunnet undgå. Frøken Bridget Allworthy (dette hed nemlig denne dame) betragtede med rette en kvindes legemlige fortrin som snarer for både hende selv og andre, og så forsigtig var hun i sin adfærd, at hendes kløgt var lige så meget på vagt, som om hun havde måttet frygte alle de snarer, som nogen sinde er blevet lagt for hendes hele køn. Jeg har da også, ihvorvel det måske vil forekomme læseren ubegribeligt, lagt mærke til at denne vagtsomhed ligesom hos veluddannede soldater, altid er mest beredt til at gøre sin skyldighed, hvor faren er mindst. Fejt og nederdrægtigt svigter den ofte de dydsmønstre, som alle mænd higer og tragter efter og på enhver mulig måde søger at få i deres net, men tjener usvigeligt den højere kategori af kvinder, for hvem det andet køn nærer en fjernere og mere ærefrygtig respekt, og som det (formentlig i forvisning om umuligheden af at sejre) aldrig drister sig til at angribe.

Min læser! Før vi sammen fortsætter vor vandring, finder jeg det rigtigt at meddele dig, at jeg gennem hele denne historie agter at betræde sidespor, så ofte jeg finder anledning dertil, hvilket jeg selv bedre kan vurdere end nogen som helst jammerlig kritiker; jeg må her anmode alle sådanne kritikere om at passe deres egne sager og ikke blande sig i anliggender og gerninger, som slet ikke vedkommer dem, thi før de fremlægger den fuldmagt, i henhold til hvilken de er beskikket til dommere, vil jeg ikke indanke min sag for deres jurisdiktion.

3. kapitel
Om en besynderlig hændelse, der tilstødte hr. Allworthy ved hans hjemkomst, samt om fru Deborah Wilkins’ anstændige adfærd, ledsaget af nogle passende betragtninger uægteskabelige børn vedrørende

Jeg har i det foregående kapitel fortalt min læser, at hr. Allworthy arvede en stor formue, at han havde et godt hjerte, og at han var uden hustru og børn. Mange vil heraf uden tvivl slutte, at han levede som en hæderlig mand, ikke skyldte nogen en shilling, ikke tog andet, end hvad der var hans eget, førte et smukt hus, bød sine naboer hjerteligt velkommen ved sit bord og var god mod de fattige, det vil sige dem, der hellere vil tigge end arbejde, ved at give dem smulerne fra dette, samt at han døde umådelig rig og byggede et hospital.

Og sandt er det, at han gjorde mange af disse ting; men hvis han ikke havde gjort andet end dette, ville jeg have overladt til ham selv at berette om sine fortjenester på en smuk stenplade over indgangen til dette hospital. Anliggender af langt usædvanligere art vil være denne histories genstand, og jeg ville i modsat fald groveligen misbruge min tid til at skrive så omfangsrigt et værk; og du, min kløgtige ven, kunne da med samme udbytte og fornøjelse drage gennem nogle sider, som visse løjerlige forfattere har moret sig med at kalde History of England.

Hr. Allworthy havde været borte i et helt kvartal, i London i et meget specielt ærinde, om end jeg ikke ved, hvad dette var, men skønner om dets vigtighed, da det havde holdt ham hjemmefra så længe, medens han i mange år ikke havde været borte i en måned ad gangen. Han kom hjem til sit hus meget sent den pågældende aften, og efter et kort måltid sammen med sin søster trak han sig tilbage til sit soveværelse. Efter at han her havde ligget på knæ en kort stund – en skik han under ingen omstændighed fraveg – var han netop ved at gå i seng, da han ved at slå dynen til side til sin store overraskelse fik øje på et spædbarn, som var indsvøbt i noget groft linned og lå i sød og tryg søvn. Han stod nogle øjeblikke, helt fortabt i undren over dette syn, men da det gode altid havde overtaget i hans sind, begyndte han snart at blive grebet af medlidenhed med den lille stakkel. Han ringede på klokken og befalede, at et ældre tyende straks skulle stå op og indfinde sig hos ham, og i mellemtiden var han så optaget af at betragte den uskyldens skønhed, hvis livlige farver den spæde barndom og søvnen altid skænker, at han herover helt glemte, at han var i natskjorte, da konen kom ind. Hun havde ellers givet sin herre tilstrækkelig tid til at blive påklædt, for af respekt for ham og hensyn til sømmeligheden havde hun brugt en god stund til at sætte sit hår foran spejlet uden hensyn til den hast, med hvilken hun var blevet tilkaldt, og skønt hendes herre for den sags skyld godt kunne have ligget døende i et apoplektisk eller lignende anfald.

Det vil ikke forbavse, at en kvinde, der tog så stærkt hensyn til anstændigheden, når det gjaldt hendes egen person, måtte blive rystet, hvis en anden i mindste måde afveg derfra. Aldrig så snart havde hun åbnet døren og set sin herre stå i skjorte ved sengen med et lys i hånden, før hun derfor veg tilbage i den allerstørste forfærdelse og måske ville være besvimet, hvis han ikke i det samme var kommet i tanker om sin upåklædte tilstand, og havde gjort ende på hendes rædsel ved at bede hende blive uden for døren, til han havde kastet nogle klæder over sig og dermed var blevet ude af stand til at støde fru Deborah Willems’ rene øjne; uagtet hun var fyldt enoghalvtredsindstyve år, bedyrede hun, at hun aldrig havde set en mand uden jakke. Spottere og taktløse spøgefugle vil måske le ad hendes forfærdelse, men min alvorligere læser vil, når han betænker tidspunktet af natten, at kvinden blev vækket og tilkaldt, samt den situation, i hvilken hun fandt sin herre, i høj grad forsvare og bifalde hendes holdning, medmindre den klogskab, jomfruer i den alder, fru Wilkins havde nået, må formodes at besidde, skulle mindske hans beundring en smule.

Da fru Deborah atter trådte ind i værelset og af sin herre blev gjort bekendt med fundet af det lille barn, var hendes bestyrtelse snarere større, end hans havde været; ej heller kunne hun afholde sig fra med stor rædsel såvel i sin stemme som i sit åsyn at udbryde: „Gode herre! Hvad skal vi dog gøre?“ Hr. Allworthy svarede, at hun skulle tage sig af barnet i nat, hvorpå han i morgen ville befale, at der skulle skaffes en amme. „Ja, sir“, sagde hun, „og jeg håber, at Deres Nåde vil sende stævning ud om, at dets tøjte til moder skal tages i forvaring, for hun må være her fra egnen, og det ville være mig en glæde at se hende indsat i Bridewell og få ris på rådstuen. Så slem en tøjte kan ikke straffes for strengt. Jeg er sikker på, at det ikke er hendes første, når hun har den frækhed at give Deres Nåde ansvaret“. – „Give mig ansvaret, Deborah!“ svarede Allworthy. „Jeg kan ikke tro, at dette er hendes mening. Jeg antager, at hun kun har valgt denne fremgangsmåde for at sørge for sit barn, og jeg er sandelig glad for, at hun ikke har gjort det, der er værre“. – „Jeg véd ikke, hvad der er værre, end at den slags slemme tøjter lægger deres synder for hæderlige mænds døre“, udbrød Deborah, „og selv om Deres Nåde véd sig uskyldig, er folk dadlesyge, og det er sket for mangen en hæderlig mand, at han måtte gå for at være fader til børn, han aldrig havde avlet; og hvis Deres Nåde skulle sørge for barnet, ville det gøre folk desto mere tilbøjelige til at tro sligt; men hvorfor skulle Deres Nåde forsørge et barn, når sognet har pligt dertil? Jeg for mit vedkommende, hvis det var en hæderlig mands barn, nuvel – men jeg for mit vedkommende væmmes ved at røre ved disse uægte stakler, som jeg ikke betragter som mine medskabninger. Føj, hvor det stinker! Det lugter ikke som en kristen. Hvis jeg må være så dristig at give mit råd, ville jeg lade det lægge i en kurv og sende bort og anbringe det ved kirkeværgens dør. Det er godt vejr i nat, kun en smule regn og blæst, og hvis barnet bliver pakket godt ind og anbragt i en varm kurv, vil jeg vædde to mod én på, at det lever, når det bliver fundet i morgen. Men skulle det ikke det, har vi alligevel gjort vor skyldighed og sørget godt for det, og det er måske bedre for sådanne væsner at dø i en tilstand af uskyldighed end at vokse op og efterligne deres mødre, for andet kan man ikke vente af dem“.

Der forekom i denne tale visse vendinger, der måske ville have stødt hr. Allworthy, hvis han havde hørt nøje efter, men han havde nu fået en af sine fingre ind i det spæde barns hånd, som ved sit blide tryk, der syntes at trygle om hans hjælp, utvivlsomt ville have sejret over fru Deborahs veltalenhed, selv om denne havde været ti gange større, end den var. Han gav nu fru Deborah udtrykkelig befaling til, at hun skulle tage barnet med i sin egen seng og vække en stuepige, der skulle tilberede vælling til det, når det vågnede, og i det hele taget sørge for dets fornødenheder. Han gav ligeledes ordre til, at der straks i morgen tidlig skulle skaffes de fornødne klæder til barnet, og at dette skulle bringes ind til ham, når han stod op.

Så klog var fru Wilkins og en sådan respekt havde hun for sin herre, hos hvem hun havde en aldeles udmærket stilling, at hendes betænkeligheder veg for hans myndige bud; hun tog derfor barnet på armen uden øjensynligt ubehag ved dets illegitime fødsel, og idet hun udtalte, at det var et sødt lille barn, begav hun sig med det til sit eget værelse.

Allworthy hengav sig derpå til den vederkvægende søvn, som et hjerte, der inderligt længes efter at gøre gode gerninger, er i stand til at nyde, når dets længsel helt igennem er mættet. Da en sådan søvn måske er lifligere end den, der forårsages af noget andet vederkvægende måltid, ville jeg gøre mig større umage for at beskrive den for læseren, hvis jeg blot kendte nogen luft, jeg kunne anbefale ham til at skaffe ham en sådan appetit.

4. kapitel
Læserens hals bringes i fare ved en beskrivelse; han slipper godt derfra; og frøken Bridget Allworthys store føjelighed

Den gotiske arkitektur ville ikke kunne frembringe noget ædlere end hr. Allworthys hus. Der var over dette en vis storhed, som indgød betragteren ærefrygt og kunne måle sig med det smukkeste i den græske bygningskunst, og det var lige så behageligt indvendig som ærværdigt udvendig.

Det lå på sydøstsiden af en bakke, men nærmere ved dennes fod end dens top, så at det skærmedes mod nordost-vinden af en skov af gamle ege, der strakte sig oven for det på en jævn skråning af over tusind alen, men samtidig lå ejendommen højt nok til, at der frembød sig en henrivende udsigt over dalen nedenfor.

Midt i denne lille skov var der en smuk græsmark, der skrånede ned mod huset; nær ved dens øverste kant udsprang en vandrig kilde, der vældede frem af en bregneklædt klippe og dannede et evigt vandfald af henved tredive fods højde, ikke ned over en regelmæssig række trin, men i naturligt fald over de uregelmæssige og mosgroede sten, til det nåede klippens fod; herfra fortsatte vandløbet i et leje af småsten og snoede sig med mange mindre fald af sted, til det udmundede i en sø ved bakkens fod, henved fem hundrede alen neden for huset på den sydlige side, synligt fra alle værelser i husets facade. Fra denne sø, der fyldte den midterste del af en smuk slette og var omgivet med lunde af bøg og elm, mens fåreflokke græssede, løb en bæk, som over adskillige fjerdingvej bugtede sig gennem en forbløffende mangfoldighed af marker og skove, indtil den udmundede i havet; udsigten begrænsedes af en stor vig og en ø på den anden side af denne.

Til højre for denne dal åbnede sig en anden af mindre udstrækning, prydet af adskillige landsbyer, og for enden af den sås et forfaldent klosters tårn, overgroet af vedbend, og en del af facaden, som endnu var bevaret.

Til venstre havde man udsigt over en meget smuk park, der var anlagt på en noget ujævn jordbund og behageligt afvekslende med hele den forskelligartethed, som bakker, plæner, bevoksning og vand, anlagt med beundringsværdig smag, men i større gæld til naturen end til kunsten, kan byde øjet. På den anden side af parken steg landskabet gradvis op til en forreven bjergkæde, hvis tinder ragede op over skyerne.

Det var nu midt i maj, og morgenen var usædvanligt klar, da hr. Allworthy gik ud på terrassen, hvor daggryet hvert øjeblik bedre åbenbarede den dejlige udsigt, vi før har beskrevet, for hans blik. Og nu, efter at solen havde udsendt strømme af lys, der som herolder havde besteget det blå firmament før dens pomp, rejste den sig i sin fulde majestætiske glans; kun én eneste ting i denne den lavere skabelses sfære kunne være herligere, og denne ting var hr. Allworthy selv – et menneske opfyldt af god vilje, betænkt på, hvordan det bedst kunne være sin Skaber til behag ved at gøre så meget godt som muligt mod Hans skabninger.

Læser, giv agt! Uforsigtigt har jeg ført dig til toppen af så høj en bakke som hr. Allworthys, og jeg véd ikke ret, hvordan jeg skal bringe dig ned fra samme, uden at du brækker halsen. Vi vil dog vove at rutsje ned ad skråningen sammen, for frøken Bridget ringer nu med klokken, og hr. Allworthy kaldes til morgenmåltidet, hvor jeg må være til stede og med forlov vil sætte pris på dit selskab.

Efter at de sædvanlige artigheder var udvekslet mellem hr. Allworthy og frøken Bridget samt teen skænket, tilkaldte han fru Wilkins og meddelte sin søster, at han havde en gave til hende, hvilket hun takkede ham for – formodentlig i den tro, at det drejede sig om en kjole eller en prydelse til hendes person. Han forærede hende nemlig ofte sådanne gaver, og for at glæde ham brugte hun megen tid på at pynte sig. Jeg siger: for at glæde ham, da hun jo altid udtrykte stor foragt for klæder og for de damer, som gjorde meget ud af disse.

Men havde dette været hendes forventning, hvilken skuffelse var det da ikke for hende, da fru Wilkins i henhold til den befaling, hun havde modtaget fra sin herre, fremviste det lille barn! Store overraskelser gør, som vi har set, gerne stum, og stum var frøken Bridget, indtil hendes broder begyndte at tale og fortalte hende hele historien, som vi ikke skal gentage, da læseren allerede kender den.

Frøken Bridget havde altid udtrykt så stor en agtelse for det, som damerne finder behag i at kalde dyd, og havde selv hævdet så streng en karakter, at det, navnlig af fru Wilkins, var ventet, at hun ville have givet udtryk for megen bitterhed ved denne lejlighed, og at hun ville have foreslået, at barnet straks skulle sendes ud af huset, som om det var et skadeligt dyr; men hun indtog tværtimod en godmodig holdning, udtrykte nogen medlidenhed med det hjælpeløse lille væsen og priste broderens barmhjertighed, fordi han havde båret sig ad, som han havde.

Måske kan læseren finde en forklaring på denne adfærd i hendes føjelighed over for hr. Allworthy, idet vi må oplyse ham om, at den gode mand havde sluttet sin beretning med at udtrykke sin beslutning om at sørge for barnet og opdrage det som sit eget, for når sandt skal siges, var hun altid rede til at føje sin broder og sagde ham sjældent, om nogen sinde, imod. Nok kunne hun undertiden fremkomme med enkelte bemærkninger om, at mænd var stædige og absolut ville have deres vilje, og at hun ville ønske, at hun havde været velsignet med en selvstændig skæbne, men sådanne udtalelser blev altid fremsat lavmælt og kunne sjældent betegnes som andet end mumlen.

Hvad hun forholdt barnet, lod hun imidlertid til overmål blive den stakkels ukendte moder til del, som hun kaldte for en fræk taske, en liderlig tøjte, en forvorpen skøge, en ond kælling, en nederdrægtig horkvinde og alle mulige andre betegnelser, med hvilke dydens tunge uvægerlig pisker dem, som kaster skændsel over kvindekønnet.

Man begyndte nu en drøftelse om, hvorledes der skulle gås frem for at finde moderen. Der blev først foretaget en nøje undersøgelse af det kvindelige tyende i huset, men alle hertil hørende blev frikendt af fru Wilkins og med god ret, thi hun havde selv antaget dem, og det ville måske være vanskeligt at finde en sådan flok fugleskræmsler andetsteds.

Det næste skridt bestod i at anstille undersøgelser blandt sognets indbyggere, og dette blev overdraget fru Wilkins, som med al tænkelig iver skulle spørge sig for og aflægge beretning samme eftermiddag.

Efter at alt således var sat i værk, trak hr. Allworthy sig tilbage til sit arbejdsværelse og overlod barnet til sin søster, der efter hans ønske havde overtaget omsorgen for det.

5. kapitel
Hvori berettes om nogle almindelige foreteelser og tilføjes en meget ualmindelig bemærkning om disse

Da fru Deborahs herre var gået, stod hun tavs og ventede på sit stikord fra frøken Bridget, for med hensyn til, hvad der var foregået i husherrens nærværelse, baserede den kløgtige husholderske sig på ingen måde derpå, da hun ofte havde oplevet, at frøkenens anskuelser i broderens fraværelse adskilte sig i høj grad fra dem, hun ytrede i hans nærværelse. Frøken Bridget lod hende dog ikke forblive længe i denne usikre situation, for efter at den gode dame en stund alvorligt havde betragtet barnet, mens det lå og sov i fru Deborahs skød, kunne hun ikke lade være med at give det et inderligt kys og samtidig erklære, at hun fandt overordentligt behag i dets skønhed og uskyld. Knap havde fru Deborah bemærket dette, før hun gav sig til at knuge og kysse barnet med en sådan inderlighed, at den mindede om den, en klog dame på femogfyrre viser en ungdommelig og kraftig brudgom, alt mens hun med skinger stemme udbrød. „Åh, det kære lille væsen! Det kære, søde, yndige lille væsen! Jeg har minsandten aldrig set så køn en lille dreng!“

Disse udbrud fortsatte, til de blev afbrudt af frøkenen, som nu gav sig til at udføre det hverv, hendes broder havde tildelt hende, og gav befaling til at skaffe alt det til barnet nødvendige, herunder at anvise et særdeles godt værelse i huset som barnekammer. Hendes dispositioner var virkelig så varmhjertede, at hun ikke kunne have gjort det bedre, hvis det havde været hendes eget barn; men for at den moralske læser ikke skal fordømme hende, fordi hun viste et uægteskabeligt barn for stort hensyn, al den stund loven fordømmer al næstekærlighed mod et sådant som værende i strid med religionen, anser vi det for rimeligt at bemærke, at hun sluttede det hele med at sige, at da det var hendes broders grille at adoptere den lille unge, mente hun, at denne måtte behandles med megen kærlighed. Hun for sit vedkommende kunne ikke lade være med at mene, at det var en opmuntring til lasten, men hun kendte jo mandkønnets stædighed for godt til at ville modsætte sig noget af dets latterlige luner.

Som antydet plejede hun at ledsage enhver eftergivenhed over for sin broders tilbøjeligheder med bemærkninger af denne art, og visselig kunne intet bidrage mere til at øge det fortjenstfulde i denne eftergivenhed end en erklæring om, at hun samtidig fuldt ud indså det tåbelige og meningsløse i disse tilbøjeligheder, som hun bøjede sig for. Stiltiende lydighed indbefatter ingen tvang mod viljen og kan følgelig præsteres let og uden besvær; men når en hustru, et barn, en slægtning eller en ven gør, hvad vi ønsker, med murren og modvilje, med udtryk for mishag og utilfredshed, må den øjensynlige vanskelighed, de stedes i, i høj grad forøge deres handlings imødekommende karakter.

Da dette er en af de dybe sandheder, som kun meget få læsere kan antages selv at finde frem til, har jeg anset det for rigtigt at låne dem min bistand; dette er dog en gunst, som man kun sjældent bør vente af mig i dette værk. Ja, jeg vil sjældent eller aldrig være så imødekommende undtagen i tilfælde som dette, hvor intet andet end den inspiration, med hvilken vi forfattere er begavet, overhovedet kan sætte et menneske i stand til at gøre slige opdagelser.

6. kapitel
Fru Deborah indføres i sognet med en lignelse. En kort meddelelse om Jenny Jones og de vanskeligheder og skuffelser, som unge kvinder kan møde, når de vil tilegne sig viden

Efter at have sørget for barnet i overensstemmelse med sin husbonds vilje gjorde fru Deborah sig nu rede til at besøge de boliger, som kunne tænkes at huse dets moder.

Som når glenten, denne skrækindjagende fugl, af den fjedrede skare ses svinge sig til vejrs og svæve over dennes hoveder, og den elskovsfulde due og hver lille uskyldig fugl spreder deres vinger af forfærdelse og skælvende flyver til deres skjulesteder, alt mens hin store fugl stolt pisker luften i bevidsthed om sin værdighed og har ondt i sinde, således ilede også alle beboerne skælvende ind i deres huse, da det meldtes, at fru Deborah nærmede sig, og hver kone frygtede, at besøget skulle falde i hendes lod. Med værdige skridt skrider hun stolt hen over marken: højt bærer hun sit knejsende hoved, opfyldt af bevidsthed om sin egen fortrinlighed, alt mens hun pønsker på, hvordan hun skal finde den skyldige.

Den kløgtige læser bør af denne lignelse ikke slutte, at disse stakkels mennesker havde nogen som helst anelse om det forsæt, med hvilket fru Wilkins nu nærmede sig dem, men da dens store skønhed måske vil sove de næste hundrede år, indtil en fremtidig kommentator måtte tage denne bog i sin hånd, anser jeg det for rigtigt på dette sted at yde læseren en smule bistand.

Det er følgelig min agt at antyde, at ligesom det er en glentes natur at fortære små fugle, er det sådanne mennesker som fru Wilkins’ natur at fornærme og tyrannisere de små i samfundet. Dette er det middel, ved hvilket de skaffer sig erstatning for deres umådelige underdanighed og kryben for deres herskaber, thi intet kan være rimeligere, end at slaver og smigrere af alle, der står lavere i samfundet end de, kræver de samme skatter, som de selv betaler til alle, der står over dem.

Når som helst fru Deborah havde lejlighed til at vise frøken Bridget nogen usædvanlig underdanighed og derved var blevet i dårligere lune end vanligt, havde hun for skik at begive sig ud blandt disse mennesker for at få fred i sindet ved at lufte sit onde lune og så at sige udrense dette; i den anledning var hun på ingen måde nogen velkommen gæst, ja, hun var sandt at sige almindeligt frygtet og hadet af dem alle.

Ved sin ankomst til landsbyen begav hun sig ufortøvet til en ældre kones bolig; da denne havde det held at ligne hende, hvad det tækkelige ydre angik, og også var hendes jævnaldrende, havde hun almindeligvis været elskværdigere mod hende end mod andre. Denne kvinde fortalte hun, hvad der var sket, og i hvilken anledning hun var kommet til landsbyen denne morgen. De to kvinder gav sig derpå til at gennemdrøfte de mange unge piger, der boede i landsbyens huse, og rettede omsider deres stærkeste mistanke mod en vis Jenny Jones, som de var enige om var den, der med størst sandsynlighed havde begået handlingen.

Denne Jenny Jones var ikke nogen særlig køn pige, hverken af åsyn eller skikkelse, men naturen havde i nogen grad opvejet hendes manglende skønhed med det, som almindeligvis vurderes højere af de damer, hvis skøn har nået den fuldkomne modenheds år, nemlig ved at give hende en ualmindeligt god forstand. Denne gave havde Jenny forbedret ikke så lidt ved at læse. Hun havde levet flere år som tyende hos en skolelærer, der efter at have konstateret pigens hurtige opfattelsesevne og usædvanlige videbegærlighed – så snart hun havde fri, kunne man finde hende fordybet i skolebøgerne – var så godmodig eller tåbelig, alt efter hvad læseren nu vil kalde det, at undervise hende, indtil hun var blevet meget dygtig til latin og måske var lige så belæst som de fleste samtidige unge mænd af stand. Dette fortrin ledsagedes imidlertid, som de fleste andre af usædvanlig art, af visse små ubehageligheder: for ligesom det ikke kan undre, at en ung kvinde med sådanne egenskaber kun følte ringe glæde ved at omgås dem, skæbnen havde gjort til hendes lige, men hendes dannelse i så høj grad havde hævet hende over, kan det heller ikke forbavse, at denne overlegenhed i viden i forbindelse med den adfærd, som uvægerlig er en følge af den, blandt de øvrige måtte fremkalde en vis misundelse og modvilje mod hende; disse følelser havde måske i hemmelighed ulmet i hendes naboers barm, lige siden hun kom hjem fra den omtalte tjeneste.

Deres misundelse kom imidlertid ikke til udtryk, før stakkels Jenny til alles forbavselse og til mishag for alle de unge kvinder på egnen en søndag offentligt havde vist sig i en ny silkekjole med kniplingshue og andet hertil svarende tilbehør.

Den ild, som hidtil kun havde ulmet, blev nu til flamme. Ved sin viden havde Jenny forøget sin stolthed, som ingen af hendes naboersker dog var så venlige at give næring med den respekt, hun syntes at ønske, og i stedet for agtelse og beundring vandt hun nu ikke andet end had og skældsord ved sin pynt. Hele sognet erklærede, at hun ikke kunne være kommet hæderligt til sådanne ting, og i stedet for at ønske deres døtre magen til glædede forældre sig over, at deres børn ikke havde dem.

Dette var måske grunden til, at den gode kone først nævnte denne stakkels piges navn til fru Wilkins; men der var også en anden omstændighed, som bestyrkede denne i hendes mistanke, nemlig at Jenny i den senere tid ofte havde været i hr. Allworthys hus. Hun havde plejet frøken Bridget, da denne pludselig blev alvorligt syg, og havde våget hos hende mange nætter, og hertil kom, at hun selve dagen før hr. Allworthys hjemkomst var blevet set i huset af fru Wilkins selv, om end denne kløgtige person ikke straks havde fattet nogen mistanke til hende i nævnte anledning, for som hun selv sagde: Hun havde altid betragtet Jenny som en meget ordentlig pige (selv om hun kun kendte hende meget lidt) og hellere mistænkt visse af de letsindige tasker, der stak næsen i sky, fordi de, minsandten! troede, at de var kønne.

Jenny fik nu pålæg om at give møde for fru Deborah, hvilket hun ufortøvet gjorde. Denne anlagde en mine så alvorlig som en dommers og tilmed en del strengere, begyndte en tale med ordene „Din frække tøjte!“ og fældede straks dom over sin fange i stedet for at sigte hende.

Uagtet fru Deborah af de ovenfor anførte grunde var fuldt overbevist om Jennys skyld, er det muligt, at hr. Allworthy ville have krævet vægtigere beviser for at domfælde hende, men Jenny sparede sine anklagere enhver sådan ulejlighed ved frivilligt at tilstå hele den gerning, hun blev beskyldt for.

Selv om denne tilståelse tilsyneladende blev afgivet under udtryk for anger, blødgjorde den på ingen måde fru Deborah, der nu forkyndte en anden dom over hende og i endnu mere fornærmelige vendinger end før, og mere held havde den ej heller hos tilskuerne, der nu var blevet meget talrige. Mange af dem erklærede højlydt, at de nok havde tænkt sig, hvordan det ville ende med damens silkekjole, og andre talte spottende om hendes lærdom. Ingen af de tilstedeværende kvinder undlod på en eller anden måde at give udtryk for deres afsky for stakkels Jenny, som fandt sig i det hele med stor tålmodighed, undtagen da en ondskabsfuld kvinde målte hende, stak næsen i sky og sagde: „Den mand må være meget forhippet, der vil give silkekjoler for en sådan billig tøs!“ Jenny svarede herpå med en bitterhed, der nok ville have forbavset en kløgtig person, når vedkommende havde iagttaget den ro, med hvilken hun fandt sig i de mange fornærmelser mod hendes kyskhed, men måske var hendes tålmodighed udtømt, for denne dyd trættes meget let ved at blive udøvet.

Efter at fru Deborahs undersøgelse således var kronet med held over al forventning, vendte hun triumferende tilbage og aflagde på det fastsatte tidspunkt en grundig beretning til hr. Allworthy, der blev meget forbavset over denne; han havde nemlig hørt om denne piges usædvanlige forstand og flid og havde til hensigt at give hende en lille medgift og lade hende indgå ægteskab med en præst på egnen. Hans bekymring ved denne lejlighed kunne derfor mindst måle sig med den tilfredshed, der lyste ud af fru Deborah, og mange læsere vil finde den langt bedre begrundet.

Frøken Bridget slog kors for sig og sagde, at hun for sit vedkommende herefter aldrig ville tro godt om nogen kvinde, thi Jenny havde hidtil haft den lykke at stå højt også i hendes gunst.

Den kloge husholderske blev atter sendt af sted, denne gang for at stede den stakkels misdæder for hr. Allworthys åsyn, ikke for, som nogle havde håbet og alle ventet, at blive sendt i forbedringshuset, men for at modtage gode formaninger og bebrejdelser, som de, der ynder denne art oplysende skrifter, vil kunne læse om i det følgende kapitel.

7. kapitel
Der indeholder så alvorlige sager, at læseren ikke kan le en eneste gang i hele kapitlet, medmindre han tilfældigvis ville le ad forfatteren

Da Jenny indfandt sig, tog hr. Allworthy hende med ind i sit arbejdsværelse og talte således til hende: „Du véd, barn, at det står i min magt som fredsdommer at straffe dig meget strengt for det, du har gjort, og du vil måske være mere tilbøjelig til at frygte, at jeg vil gøre brug af denne magt, eftersom du på en vis måde har lagt dine synder ved min dør.

Men kanhænde er dette en grund, der har foranlediget mig til at gå mildere frem over for dig, for da intet privat mishag nogen sinde bør påvirke en fredsdommer, vil jeg, tværtimod at betragte din anbringelse af barnet i mit hus som en skærpende omstændighed ved din forseelse, til gunst for dig antage, at det skyldes en naturlig kærlighed til dit barn, da du kunne nære visse forhåbninger om at se det bedre forsørget på denne måde, end det var muligt for dig selv eller dets slemme fader at sørge for det. Jeg ville visselig have fundet det i høj grad utilbørligt, hvis du havde udsat den lille stakkel for fortræd på samme måde som visse ryggesløse mødre, der i lige så høj grad synes at have opgivet deres menneskelighed som at have skilt sig af med deres kyskhed. Det er derfor den anden del af din brøde, jeg agter at gøre til genstand for formaning, nemlig krænkelsen af din kyskhed, en forbrydelse, der, hvor overfladisk den end kan betragtes af fordærvede personer, dog i sig selv er skændig og har forfærdelige følger.

Den skændige natur af denne brøde må stå enhver kristen tilstrækkelig klart, eftersom den begås i trods mod vor religions love og mod Hans udtrykkelige bud, som grundlagde denne religion.

Og i så henseende kan man med god grund påstå, at dens følger er forfærdelige; thi hvad kan være værre end at pådrage sig det guddommelige mishag ved at overtræde de guddommelige bud, tilmed i en sag, hvor den strengeste hævn er udtrykkelig forkyndt?

Disse ting er dog, om end de desværre påagtes alt for lidt, så indlysende, at menneskene aldrig behøver oplysning om dem, selv om de nok burde mindes derom. Jeg vil derfor nøjes med en antydning for at vække din forståelse for denne sag, for jeg vil gerne kalde på din anger og ikke drive dig til fortvivlelse.

Der er andre følger, som nok ikke er så forfærdelige og fulde af rædsel som denne, men som alligevel, hvis de opmærksomt overvejes, nødvendigvis burde afholde alle af dit køn fra i det mindste at begå denne forbrydelse.

I bliver nemlig ved denne gjort æreløse og, ligesom spedalske i gamle dage, udstødt af samfundet, i det mindste af alle undtagen gudløse og forvorpne personers samfund, thi kun sådanne vil omgås jer.

Hvis I har formue, gøres det derved umuligt for jer at nyde godt af den; har I ingen, bliver I ude af stand til at erhverve nogen, ja, næsten til at tjene til jeres underhold, for ingen ærbare personer vil optage jer i deres huse. I drives derfor ofte af ren nødvendighed ud i en tilstand af skam og elendighed, der uvægerlig ender i ødelæggelsen af både legeme og sjæl.

Kan nogen som helst lyst opveje disse onder? Kan nogen fristelse være i den grad forblindende og forvanskende, at den kan overtale jer til så enfoldig en handling? Eller kan noget kødeligt begær i den grad overvælde jeres fornuft eller så fuldstændigt dysse den i søvn, at I hindres i med frygt og rædsel at flygte fra en forbrydelse, som altid medfører en sådan straf?

Hvor lav og ussel må ikke den kvinde være, hvor blottet for hin sjælens værdighed og anstændige stolthed, uden hvilke vi ej er værdige til at kaldes mennesker, når hun kan udholde at gøre sig lige med det laveste dyr og ofre alt, hvad der er stort og ædelt i hende, hele sin anpart i himlen, for en lyst, som hun har fælles med skabelsens elendigste væsner! Thi der er sikkert ingen kvinde, som vil angive kærlighedens lidenskab som undskyldning. Dette ville betyde, at hun regnede sig selv for mandens blotte legetøj og grille. Kærligheden er, hvor barbarisk vi end kan fordærve og forvanske dens betydning, en lige så prisværdig som fornuftig lidenskab og kan aldrig nå til håndgribelige udtryk, undtagen når den er gensidig; thi selv om Skriften byder os at elske vore fjender, mener den dermed ikke den glødende kærlighed, vi naturligt nærer for vore venner, og end mindre, at vi skal ofre vort liv og, hvad der burde være os endnu mere dyrebart, vor uskyld for dem. Hvordan kan en fornuftig kvinde se en mand i andet lys end som en fjende, når han forlanger af hende, at hun skal påtage sig al den elendighed, som jeg har skildret for dig, og vil købe sig en kort, simpel og foragtelig glæde i så høj grad på hendes bekostning! Thi ifølge sædvanens love falder hele skammen med alle dens frygtelige følger helt på hende. Kan kærlighed, der altid søger sin genstands vel, søge at lokke en kvinde ud i en skæbne, i hvilken hun i så høj grad vil blive den tabende? Hvis en sådan fordærver derfor skulle have den frækhed at foregive sand kærlighed til hende, bør da ikke kvinden ikke blot betragte ham som en fjende, men som den værste af alle fjender, en falsk, beregnende, forræderisk, hyklende ven, som ikke alene har til hensigt at fordærve hendes legeme, men samtidig også hendes forstand?“

Da Jenny her gav udtryk for stor bekymring, tav Allworthy et øjeblik, men fortsatte så: „Jeg har talt sådan til dig, mit barn, ikke for at håne dig for det, som er sket og uigenkaldeligt, men for at advare og styrke dig i fremtiden. Ej heller ville jeg have gjort mig denne ulejlighed, hvis jeg ikke havde stolet på din sunde fornuft trods det frygtelige fejltrin, du har begået, samt næret forhåbninger om din inderlige anger, forhåbninger, jeg bygger på din tilståelses ligefremhed og oprigtighed. Hvis jeg ikke skuffes heri, vil jeg drage omsorg for, at du kommer bort fra denne skueplads for din skam, så at du ved at være ukendt vil undgå den straf, der, som jeg sagde, i denne verden er uløseligt forbundet med din brøde; og jeg håber, at du ved at angre vil undgå den langt strengere straf, som er dens følge i den næste. Vær en god pige resten af dine dage; da skal savn aldrig være grund til, at det går dig galt. Og tro mig: der er, selv i denne verden, større glæde i et uskyldigt og dydigt liv end i et, der er liderligt og lastefuldt.

Hvad angår dit barn, skal ingen tanker desangående plage dig; jeg vil sørge for det på en bedre måde, end du nogen sinde selv ville kunne gøre. Og nu står ikke andet tilbage, end at du meddeler mig, hvem den formastelige var, der forførte dig, thi min vrede mod ham vil være langt større, end du har erfaret ved denne lejlighed“.

Jenny løftede nu øjnene fra gulvet og begyndte med beskedent blik og ærbar stemme således:

„At kende Dem, sir, og ikke elske Deres godhed, ville hos enhver være bevis for fuldstændig mangel på fornuft og godhed. Hos mig ville det være ensbetydende med den største utaknemmelighed, hvis jeg ikke på stærkest mulige måde følte den høje grad af godhed, som det ved denne lejlighed har behaget Dem at udvise. Hvad min sorg over det skete angår, véd jeg, at De vil spare mig for at rødme på ny. Min fremtidige opførsel vil vidne langt bedre om mine følelser end noget løfte, jeg nu kan afgive. Jeg vil gerne forsikre Dem, sir, at Deres råd er gået mig endnu langt mere til hjerte end det ædle tilbud, med hvilket De sluttede dem, thi som De var så god at sige, sir, er de et udtryk for Deres gode mening om min forstand“. Her randt hendes tårer i stride strømme, og hun tav nogle øjeblikke, men fortsatte derefter: „Deres godhed overvælder mig visselig, sir, men jeg vil bestræbe mig for at fortjene Deres gode mening om mig; thi har jeg virkelig den forstand, De så venligt tillægger mig, vil sådanne råd ikke være spildt på mig. Jeg takker Dem af hjertet, sir, for den godhed, De agter at vise mit stakkels, hjælpeløse barn; den lille dreng er uskyldig, og jeg håber, at han vil leve for at kunne vise sin taknemmelighed for alt det gode, De vil gøre mod ham. Men nu, sir, må jeg på mine knæ bønfalde Dem om ikke at fastholde kravet om, at jeg skal sige navnet på mit lille barns fader. Jeg lover Dem oprigtigt, at De en dag skal få det at vide, men jeg er både af de højtideligste løfter og æresforpligtelser og af de helligste eder bundet til for tiden at skjule hans navn. Og jeg kender Dem for godt til at tro, at De ville ønske, at jeg skulle ofre min ære eller min religion“.

Hr. Allworthy, der var let at påvirke ved den blotte nævnelse af disse hellige ord, betænkte sig et øjeblik, før han svarede, men sagde derpå til hende, at hun havde gjort uret i at indgå sådanne forpligtelser over for en slyngel, men at han, Allworthy, ikke kunne insistere på, at hun skulle bryde dem, når hun én gang havde afgivet sådanne løfter. Han sagde, at han ikke havde spurgt ud fra forfængelig nyfigenhed, men for at kunne straffe den pågældende og i hvert fald ikke intetanende vise ham ufortjent gunst.

Hvad disse forhold angik, beroligede Jenny hr. Allworthy med de mest højtidelige forsikringer om, at manden var helt uden for hans domæne og hverken undergivet hans myndighed eller med nogen sandsynlighed ville kunne blive genstand for hans godhed.

Ved sin åbenhjertige adfærd havde Jenny i så høj grad vundet denne velfornemme mands tillid, at han gerne troede, hvad hun fortalte ham; for da hun havde forsmået at undskylde sig ved en usandhed og udsat sig for hans fortsatte mishag med hendes nuværende situation hellere end at forspilde sin ære eller hæderlighed ved at forråde en anden, nærede han kun ringe bekymring for, at hun ville gøre sig skyldig i uærlighed over for ham selv.

Han lod hende derfor gå, efter at han havde forsikret hende, at han meget snart ville bringe hende uden for rækkevidde af den dadel, hun havde pådraget sig, og sluttede med nogle yderligere bemærkninger, med hvilke han anbefalede hende at angre, og sagde: „Betænk, mit barn, at der endnu er En, du må forsone dig med, og hvis gunst er af langt større vigtighed for dig end min“.

8. kapitel
En samtale mellem damerne Bridget og Deborah, hvori indeholdes mere morskab, men mindre belæring, end i det foregående

Da hr. Allworthy som foran omtalt havde trukket sig tilbage til sit arbejdsværelse sammen med Jenny Jones, begav frøken Bridget sig sammen med husholdersken til en udkigspost ved siden af dette, og herfra hørte de ved hjælp af et nøglehul det belærende foredrag, hr. Allworthy holdt, sammen med Jennys svar og i det hele taget alt, hvad der ellers foregik i det sidste kapitel.

Dette hul i døren til broderens arbejdsværelse var lige så velkendt af frøken Bridget og var blevet anvendt lige så hyppigt af hende, som det berømte hul i muren i sin tid blev af Thisbe. Det tjente mange gode formål, thi på denne måde blev frøken Bridget ofte bekendt med sin broders ønsker uden at skulle ulejlige ham med at udtale dem. Nok var denne trafik forbundet med visse ubehageligheder, og hun havde stundom grund til med Thisbe hos Shakespeare at udbryde: „Oh, onde, onde mur“; thi da hr. Allworthy var fredsdommer, forekom der under hans afhøringer vedrørende uægteskabelige børn og deslige visse ting, som kan virke overmåde anstødelige i jomfruers kyske ører, navnlig når de pågældende nærmer sig fyrreårs alderen, således som tilfældet var med frøken Bridget, men hun havde samtidig ved sådanne lejligheder den fordel at kunne skjule sin rødmen for mandsøjne, og de non apparentibus, et non existentibus eadem est ratio, hvilket betyder så meget som, at „når man ikke ser en kvinde rødme, rødmer hun siet ikke“.

Begge kvinder iagttog fuldstændig tavshed under hele optrinet mellem hr. Allworthy og pigen, men så snart det var forbi, og nævnte herre var uden for hørevidde, kunne fru Deborah ikke lade være med at udbryde i protest mod sin herres mildhed og navnlig mod, at han fandt sig i, at hun fortav, hvem barnets fader var. Dette svor hun på, at hun ville afpresse hende, før dagen var omme.

Ved disse ord fortrak frøken Bridgets ansigt sig til et smil (hvilket var noget meget usædvanligt hos hende). Jeg ønsker ikke, at min læser skal tro, at det var et letfærdigt smil af den slags, Homer vil have os til at tro sås på Afrodites læber, når han kalder hende den latterelskende gudinde; ej heller var det et af de smil, som Lady Seraphina sender fra sin loge, og som Afrodite ville opgive sin udødelighed for at kunne gøre magen til. Nej, det var snarere et af de smil, som kan antages at have smykket den ophøjede Tisiphones smilehulskinder eller en af hendes frøkner søstre.

Med et sådant smil og en stemme, der var mild som Boreas’ aftenbrise i den behagelige måned november, bebrejdede frøken Bridget da sagtmodigt fru Deborah hendes nysgerrighed, en last, af hvilken den sidstnævnte i for høj grad syntes at være skæmmet, og som den førstnævnte bebrejdede hende med stor bitterhed og tilføjede, at hun takkede himlen for, at hendes fjender trods alle hendes fejl ikke kunne beskylde hende for at stikke næsen i andre folks sager.

Hun priste derefter den ærlighed og det mod, hvormed Jenny havde optrådt. Hun sagde, at hun ikke kunne lade være med at give sin broder ret: der var noget fortjenstfuldt i hendes tilståelses oprigtighed og i hendes troskab mod elskeren; hun, frøken Bridget, havde altid syntes, at Jenny var en meget god pige, og var ikke i tvivl om, at hun var blevet forført af en eller anden slyngel, som måtte dadles uendelig meget mere end hun, og som højst sandsynligt havde fået sin vilje med hende ved at love hende ægteskab eller ved en anden lumsk fremgangsmåde.

Denne holdning hos frøken Bridget forbavsede i høj grad fru Deborah, for denne velopdragne kone gav sjældent nogen mening til bedste over for sin herre eller hans søster, før hun havde forvisset sig om deres mening, med hvilken hendes egen da altid stemte overens. I det foreliggende tilfælde havde hun imidlertid troet, at hun trygt kunne tale fra leveren, og den kloge læser vil måske ikke bebrejde hende mangel på den forhødne forudseenhed i så henseende, men snarere beundre den hast, med hvilken hun lagde roret om, da hun opdagede, at hun styrede en forkert kurs.

„Ja, frue“, sagde denne dygtige kone, som visselig var en god politiker, „jeg må tilstå, at jeg ikke kan lade være med at beundre såvel pigens mod som Deres Nåde. Og hvis, som Deres Nåde siger, hun blev bedraget af en ond mand, må man have medlidenhed med staklen. Som Deres Nåde siger, har pigen ganske rigtigt altid gjort indtryk af at være god, ærlig og beskeden og ikke forfængelig af sit ydre som så mange letsindige tøjter på egnen“.

„Deri har du ret, Deborah“, sagde frøken Bridget. „Hvis pigen havde været en af de forfængelige tasker, som vi har for mange af i sognet, ville jeg have fordømt min broder for hans overbærenhed mod hende. Forleden så jeg to gårdmandsdøtre i kirken med blottet hals. Det rystede mig visselig. Når piger sætter madding ud for unge mænd, er de selv ude om, hvad der tilstøder dem. Jeg afskyer sådanne væsner, og det ville være meget bedre for dem, at deres ansigter havde været fulde af kopar; men jeg må erkende, at jeg aldrig har set nogen sådan letfærdig adfærd fra stakkels Jennys side; jeg er overbevist om, at en snedig slyngel har forlokket, ja måske tvunget hende, og jeg har medlidenhed med staklen af hele mit hjerte“.

Fru Deborah gav tilslutning til alle disse betragtninger, og samtalen sluttede med almindelige og bitre smædeord mod skønhed og mange medfølende betragtninger om alle hæderlige, beskedne piger, som lader sig narre af svigefulde mænds lumske kunstgreb.

9. kapitel
Der indeholder ting, som vil overraske laseren

Jenny vendte hjem, opfyldt af glæde over den modtagelse, hun havde fået hos hr. Allworthy, hvis overbærenhed hun med flid omtalte for andre, dels måske som et offer til sin egen stolthed, dels ud fra den klogere bevæggrund, at hun ville forlige naboerne med sig og bringe deres dadel til tavshed.

Men selv om denne sidste hensigt – hvis hun virkelig havde den – kan synes fornuftig nok, svarede resultatet ikke til hendes forventninger, for da hun blev tilsagt til møde for øvrigheden og det var den almindelige mening, at hun ville komme i forbedringshuset, og skønt nogle af de unge kvinder erklærede, at „det har hun rigtig godt af“ og fornøjede sig med tanker om, at hun skulle banke hamp iført en silkekjole, var der dog mange andre, som begyndte at få medlidenhed med hende. Men da det blev kendt, på hvilken måde hr. Allworthy havde behandlet hende, vendte stemningen sig imod hende. En sagde: „Jeg skal love for, at tøsen var heldig“, en anden: „Dér kan man se, hvad det betyder at være i dommerens gunst“ og en tredje: „Det skyldes hendes lærdom“. Alle kom med ondskabsfulde bemærkninger i denne anledning og hentydede til dommerens partiskhed.

Disse menneskers opførsel kan måske forekomme læseren ubetænksom og utaknemmelig, når han betænker hr. Allworthys magt og velvilje. Men hvad hans magt angår, så brugte han den aldrig, og sin velvilje udøvede han i den grad, at han fornærmede alle sine naboer derved; det er nemlig en hemmelighed, der er velkendt af store mænd, at de ved at vise en venlighed ikke altid skaffer sig en ven, men er sikre på at skabe sig mange fjender.

Imidlertid blev Jenny takket være hr. Allworthys omsorg og godhed snart flyttet uden for rækkevidde af bebrejdelser, men da ondskaben ikke længere var i stand til at lade sit raseri gå ud over hende, begyndte den at søge et andet mål for sin bitterhed, og dette var ingen mindre end hr. Allworthy selv, for folk begyndte snart at hviske om, at han nok selv var fader til hittebarnet.

Denne antagelse svarede efter almindelig opfattelse så godt til hans adfærd, at alle gav den deres tilslutning; misfornøjelsen med hans mildhed begyndte snart at tage en anden vending og forandre sig til vrede ord om hans grusomhed mod den stakkels pige. Meget alvorlige og gode koner ivrede mod mænd, der avlede børn og derefter fornægtede dem. Der var også nogle, som efter at Jenny var rejst ikke undså sig for at antyde, at hun var fjernet i en hensigt, der var for gemen til at kunne nævnes, og disse personer antydede jævnlig, at der burde foretages en retslig undersøgelse af hele sagen, samt at visse personer skulle tvinges til at skaffe pigen til veje.

Disse bagvaskelser ville formentlig have haft slemme følger eller i det mindste beredt visse vanskeligheder for en person af mere tvivlsom og fordægtig karakter end den, hr. Allworthy var velsignet med, men i hans tilfælde havde de ikke nogen sådan virkning, og da han foragtede dem inderligt, tjente de kun til at forskaffe egnens sladdertasker en uskyldig fornøjelse.

Men da vi umuligt kan gætte vor læsers indstilling, og da det vil vare nogen tid, før vi hører mere om Jenny, finder vi det rimeligt på dette tidlige tidspunkt at oplyse, at hr. Allworthy var og også senere vil vise sig at være absolut uskyldig i nogen som helst forbryderisk hensigt. Han havde ikke begået andet end en taktisk fejl ved at lempe retfærdighed med mildhed og nægte at tilfredsstille pøbelensa kærlige forventninger, hvorved han havde berøvet den en genstand for medlidenhed i skikkelse af stakkels Jenny; for at kunne ynke hende havde den jo ønsket at se hende overgivet til ødelæggelse og skændsel i Bridewell.

Langt fra at efterkomme dette dens ønske, hvorved alle håb om forbedring ville være gået tabt og endog døren være lukket for hende, hvis hendes egne tilbøjeligheder nogen sinde derefter skulle foranledige hende til at vælge dydens vej, valgte hr. Allworthy at opmuntre pigen til at vende tilbage til denne med de eneste mulige midler; jeg mener nemlig, at det er kun alt for sandt, at mange kvinder er blevet prisgivet og er sunket ned til den sidste grad af lasten, fordi det var umuligt for dem at gøre det første fejltrin godt igen. Dette er, frygter jeg, altid tilfældet, når de forbliver blandt deres hidtidige omgangsfæller; det var derfor en viis handling af hr. Allworthy at flytte Jenny til et sted, hvor hun kunne nyde glæden over et godt rygte efter at have smagt de slemme følger af at miste det.

Til dette sted, hvor det end var, vil vi derfor ønske hende en god rejse og indtil videre tage afsked med hende og med hendes lille søn, hittebarnet, da vi har sager af langt større vigtighed at meddele læseren.

10. kapitel
Allworthys gæstfrihed; med en kort beskrivelse af to brødre, en doktor og en kaptajn, som blev beværtet af nævnte herre

Hverken hr. Allworthys hus eller hans hjerte var lukket for nogen del af menneskeheden, men i særlig grad stod begge åbne for fortjente mænd. Når sandt skal siges, var dette hus det eneste i riget, hvor man var sikker på at få et måltid ved at gøre sig fortjent til det.

Fremfor alle andre delte mænd af stor klogskab og viden førstepladsen i hans gunst, og han forstod sig på at bedømme sådanne; han var nemlig ganske vist gået glip af den fordel, som en lærd uddannelse indebærer, men da han var velsignet med store naturlige evner, havde han draget så stor nytte af en energisk, om end forsinket beskæftigelse med boglig lærdom og af megen samtale med fremtrædende mænd inden for denne, at han selv var en overmåde kyndig dommer i de fleste grene af litteraturen.

Det kan ikke undre, at i en tid, da fortrin af denne art er så lidt på mode og i den grad forsømmes, flokkedes personer, som var i besiddelse deraf, ivrigt til et sted, hvor de var sikre på at blive modtaget med stor elskværdighed, ja, hvor de kunne nyde næsten de samme fordele af en rigelig formue, som om de havde haft retsligt krav på denne; hr. Allworthy var nemlig ikke en af de rundhåndede personer, der er rede til i rigt mål at beværte mænd af kløgt og lærdom med mad, drikke og logi, til gengæld for hvilket sådanne værter ikke venter anden ydelse end underholdning, belæring, smiger og underdanighed, kort sagt, at slige personer skulle optages i tjenestefolkenes tal uden at modtage derets herres klæder eller oppebære løn.

Tværtimod var enhver person i hans hus fuldstændig herre over sin egen tid, og ligesom han efter behag kunne tilfredsstille alle sine ønsker uden andre begrænsninger end dem, der sættes af loven, dyden og religionen, ville han, hvis hans helbred krævede det, eller hans tilbøjelighed drev ham til mådehold eller endog til afholdenhed, kunne udeblive fra ethvert måltid eller forlade dette, når det passede ham, uden så meget som at blive nødet til det modsatte, for sandt at sige smager sådanne henstillinger fra den, der er af højere rang, altid meget stærkt af befalinger. Men her var alle fri for slige ubehageligheder, og det gjaldt ikke alene dem, hvis selskab som følge af deres ligestilling hvad formue angår regnes for en gunst alle andre steder, men også dem, hvis trængende omstændigheder gør et sådant filantropisk refugium til noget yderst velkomment, og som derfor ofte er des mindre velkomne ved store mænds bord, jo mere brug de har for at kunne søge dette.

Blandt andre af denne slags må vi nævne dr. Blifil, en herre, som havde den vanskæbne at miste fordelen af store talenter på grund af en stejl fader, der ville opdrage ham til en gerning, der bød sønnen imod. I lydighed mod denne stejlhed var doktoren i sin ungdom blevet nødet til at studere medicin, eller rettere sagt: at sige, at han studerede denne, for i virkeligheden var bøger af denne slags næsten de eneste, han ikke kendte noget til; desværre var han yderst kyndig i næsten alle andre videnskaber end den, ved hvilken han skulle tjene til livets ophold, og følgen heraf var, at han i en alder af fyrre år ikke havde til det daglige brød.

En sådan person var vis på at være velkommen ved hr. Allworthys bord, i hvis øjne en ublid skæbne altid var en anbefaling, når den hidrørte fra andres tåbelighed eller ondskab og ikke fra den ulykkelige selv. Foruden denne negative kvalifikation havde doktoren også en positiv: han var tilsyneladende dybt religiøs. Om hans religiøsitet var ægte eller kun var et skin, skal jeg ikke driste mig til at sige, da jeg ikke ejer nogen prøvesten, med hvilken jeg kan skelne det ægte fra det falske.

Hvis denne del af hans personlighed glædede hr. Allworthy, henrykkede den frøken Bridget. Hun inddrog ham i mange religiøse drøftelser, ved hvilke lejligheder hun stedse gav udtryk for stor tilfredshed med doktorens viden og ikke meget mindre med de komplimenter, som han hyppigt opvartede hende med. Sandt at sige havde hun læst megen engelsk teologi og havde imponeret mere end én af egnens præster. Ja, hendes konversation var så ren, hendes mine så viis og hendes hele adfærd så værdig og højtidelig, at hun syntes at fortjene navn af helgen lige med sin navne eller nogen anden kvinde i den romerske kalender.

Ligesom sympatier af enhver art har tilbøjelighed til at avle kærlighed, lærer erfaringen os, at ingen virker mere direkte i så henseeende end sympatier af religiøs art mellem personer af forskelligt køn. Doktoren følte sig så tiltalt af frøken Bridget, at han nu begyndte at beklage en ulykkelig hændelse i sit liv for en halv snes år siden, nemlig sit ægteskab med en anden kvinde, som ikke alene stadig levede, men hvis eksistens, hvilket var værre, ikke var hr. Allworthy ubekendt. Dette var en skæbnesvanger hindring for den lykke, som lægen ellers så tilstrækkelig sandsynlighed for at opnå med den omtalte unge dame, for på et forbryderisk forhold tænkte han ganske givet ikke. Dette skyldtes enten hans religion, hvilket er mest sandsynligt, eller hans passions renhed, da den var rettet mod de ting, som kun ægtestanden og ikke et ulovligt forhold kunne bringe ham i besiddelse af eller give ham adkomst til.

Han havde ikke grundet længe over disse ting, før han kom i tanker om, at han havde en broder, der ikke var hæmmet af sådanne ugunstige omstændigheder. Denne broder var han overbevist om ville få held med sig, for han mente hos vedkommende dame at kunne iagttage en tilbøjelighed til ægteskab, og når læseren erfarer broderens kvalifikationer, vil han måske ikke dadle den forvisning, som doktoren nærede om sin broders held.

Den pågældende herre var cirka femogtredive år gammel. Han var middelhøj og det, man kalder velskabt. Han havde et ar i panden, hvilket ikke skadede hans kønne ydre så meget, som det vidnede om hans tapperhed (for han var officer på halvt sold). Han havde smukke tænder, og når han ønskede det, var der noget vindende ved hans smil, om end ifølge sagens natur både hans åsyn, mine og stemme var præget af ikke ringe grovhed; dette præg kunne han imidlertid når som helst lægge af og i stedet virke overmåde venlig og godmodig. Han var ikke udannet, ikke ganske blottet for vid, og i sin ungdom havde han vist en høj grad af kådhed, som han, om end han i de senere år havde anlagt et alvorligt væsen, kunne give udtryk for igen, så snart han havde lyst.

Ligesom doktoren havde han modtaget en akademisk uddannelse, for hans fader havde med samme strenge myndighed som før omtalt bestemt, at han skulle være præst, men da den gamle herre døde, før sønnen blev ordineret, valgte denne ecclesia militans og foretrak at blive beskikket af kongen fremfor af biskoppen.

Han havde købt sig en stilling som løjtnant i dragonerne og blev senere kaptajn, men efter at være kommet i strid med sin oberst så han sig nødsaget til at sælge sit patent, hvorefter han helt havde viet sig en landlig tilværelse, havde studeret Skriften og mistænktes ikke lidet for at have hang til metodismen.

Det forekom derfor ikke usandsynligt, at en sådan person skulle have heldet med sig hos en dame af så helgenagtige anlæg, og hvis tilbøjeligheder ikke havde anden retning end ægteskabet i almindelighed; men hvorfor doktoren, der absolut ikke nærede noget større venskab for sin broder, for dennes skyld påtænkte at gengælde Allworthys gæstfrihed på så slet en måde, er en sag, som ikke er let at forklare.

Skyldes det, at visse karakterer har glæde ved det onde, ligesom andre menes at fryde sig over det gode? Eller ligger der en glæde i at være medvider i et tyveri, når vi ikke selv kan begå det? Eller er det endelig sådan (hvilket erfaringen synes at vise er mest sandsynligt), at vi har en tilfredsstillelse ved at hjælpe vore slægtninge til vejrs i samfundet, selv om vi ikke nærer den mindste kærlighed til eller agtelse for dem?

Vi vil ikke fastslå, om det var nogen af disse bevæggrunde, der gjorde sig gældende hos doktoren, men således forholdt det sig altså. Han sendte bud efter sin broder og fandt med lethed mulighed for at forestille ham for Allworthy som en mand, der kun agtede at aflægge ham selv et kort besøg.

Kaptajnen havde ikke opholdt sig i huset en uge, før doktoren havde grund til at lykønske sig til sin kløgt. Kaptajnen var visselig lige så stor en mester i elskovskunsten som i sin tid Ovid. Han havde desuden modtaget gode råd fra sin broder og var ikke sen til at udnytte dem til sin fordel.

11. kapitel
Som indeholder mange regler og nogle eksempler vedrørende dette: at forelske sig, nemlig beskrivelser af skønhed og andre mere fornuftige tilskyndelser til ægteskabelig stand

Det er blevet iagttaget af kloge mænd eller kvinder – jeg har glemt hvilke – at alle mennesker er dømt til at være forelsket én gang i deres liv. Så vidt jeg husker, er der ikke fastsat nogen bestemt alder herfor, men den, som frøken Bridget havde nået, forekommer mig lige så egnet som ethvert andet tidspunkt, man kan fastsætte med dette formål for øje; det sker vel ofte langt tidligere, men når det ikke er tilfældet, har jeg bemærket, at det sjældent eller aldrig slår fejl på dette tidspunkt. Vi kan ydermere bemærke, at i denne alder er kærligheden af en mere alvorlig og stabil natur, end hvad man stundom kan se i de yngre år. Unge pigers kærlighed er ustadig, lunefuld og så naragtig, at vi ikke altid kan se, hvad den unge dame i grunden vil; man har næsten lov til at tvivle på, at hun altid selv véd det.

Hos en kvinde nær ved de fyrre er vi imidlertid aldrig ude af stand til at erkende dette, for da sådanne værdige, alvorlige og enfarne damer meget vel véd, hvad de selv mener, er det altid let for en mand af blot en smule kløgt at opdage det med den mest absolutte sikkerhed.

Frøken Bridget var et eksempel på disse betragtningers rigtighed. Hun havde ikke befundet sig mange gange i kaptajnens selskab, før hun blev grebet af denne lidenskab. Ej heller gik hun smægtende og forpint rundt i huset som en lille dum pige, der ikke véd, hvad grunden er til hendes nedtrykthed; hun følte, kendte og nød den behagelige fornemmelse, som hun hverken frygtede eller skammede sig over, da hun var vis på, at den ikke blot var uskyldig, men også rosværdig.

Og sandt at sige er der i alle henseender stor forskel på den fornuftige lidenskab, som kvinder i denne alder fatter for mænd, og den tomme og barnlige følelse, hvormed en pige omfatter en ganske ung mand, en følelse, der ofte kun knytter sig til det ydre og til foreteelser af ringe værdi og ingen varighed, såsom kirsebærkinder, små, liljehvide hænder, slåensorte øjne, flagrende lokker, dunede kinder, en køn figur, ja, stundom ynder, der er endnu mindre værd end disse og knap tilhører vedkommende selv, som for eksempel personens ydre prydelser, for hvilke han står i gæld til skrædderen, kniplingskræmmeren, parykmageren, hattemageren og syersken, og ikke til naturen. Over en sådan lidenskab kan piger med god grund skamme sig, hvilket de almindeligvis gør og tilstår enten over for sig selv eller andre.

Frøken Bridgets kærlighed var af en anden slags. Kaptajnen stod for sin klædedragts vedkommende ikke i gæld til nogen af disse lapsetjenere, og heller ikke hans person skyldte naturen meget. Både hans tøj og fremtoning var af en sådan art, at havde de vist sig i en forsamling eller en salon, ville de have været genstand for alle de tilstedeværende fornemme damers foragt og spot. Klædedragten var nok net, men enkel, grov, fantasiløs og umoderne. Hans fremtoning har vi allerede omtalt. Så langt var huden på hans kinder fra at være kirsebærrød, at man ikke kunne se, hvad disses naturlige farve var, eftersom de var helt overgroet med et sort skæg, som nåede op til hans øjne. Hans krop og lemmer var nok yderst velproportionerede, men af en sådan størrelse, at de mere tydede på en plovmands end på nogen andens styrke. Hans skuldre var umådeligt brede og hans lægge tykkere end hos karle, som bærer bærestole. Hans hele person manglede kort sagt al den elegance og skønhed, der er det helt modsatte af klodset kraft, og som på så behagelig måde smykker de fleste af vore fornemme herrer, der herfor dels kan takke deres forfædres ædle blod, det vil sige blod frembragt af fede saucer og kraftige vine, dels deres opvækst i byerne.

Selv om frøken Bridget havde en overordentlig delikat smag, var kaptajnens konversation så charmerende, at hun ganske overså manglerne ved hans person. Hun forestillede sig og havde muligvis ret heri, at hun ville kunne opleve behageligere stunder med kaptajnen end med en langt kønnere mand, og nægtede sig ikke glæden af at mætte sine øjne med tanke på at skaffe sig en langt mere håndgribelig tilfredsstillelse.

Aldrig så snart opdagede kaptajnen frøken Bridgets passion, en opdagelse, han ikke var sen til at gøre, før han hjerteligt gengældte den. Frøkenen udmærkede sig lige så lidt ved skønhed som hendes tilbeder. Jeg ville gerne forsøge at tegne hendes portræt, men dette er allerede gjort af en større kunstner, hr. Hogarth selv, for hvem hun sad model for mange år siden; han har nylig udstillet hende i sit stik af en vintermorgen, på hvilken hun var et ikke ueffent symbol, og man ser hende vandre (for det gør hun på stikket) til kirken i Covent Garden fulgt af en forsulten tjenestedreng, som bærer hendes bønnebog.

Kaptajnen foretrak ligeledes på meget klog måde de mere håndgribelige nydelser, han ventede med denne dame, for det ydres flygtige tillokkelser. Han var en af de kloge mænd, der betragter skønhed hos det andet køn som en ganske værdiløs og overfladisk egenskab, eller, for at tale mere sandfærdigt: han foretrak at besidde alle livets bekvemmeligheder sammen med en grim kvinde end en smuk kvinde uden nogen af disse bekvemmeligheder. Og da han havde en kraftig appetit og ikke var meget kræsen, mente han, at han ville kunne spille sin rolle meget godt ved det ægteskabelige fællesbord uden at behøve skønhedens krydderi.

For at være ærlige over for læseren vil vi bemærke, at kaptajnen var blevet stærkt forelsket lige fra sin ankomst og i det mindste fra det øjeblik, da hans broder havde foreslået ham partiet, længe før han havde opdaget nogen smigrende symptomer hos frøken Bridget, nemlig i hr. Allworthys hus og park og i hans jorder, forpagtergårde og andet arvegods. Alt dette holdt kaptajnen så umådelig meget af, at han højst sandsynligt ville have giftet sig med det, om han så havde været nødt til at tage selv heksen fra Endor med i købet.

Da hr. Allworthy over for doktoren havde udtalt, at han aldrig ville gifte sig igen, da hans søster var hans nærmeste slægtning, og da doktoren havde fisket ud af ham, at det var hans hensigt at gøre et barn, hun muligen måtte få, til sin arving, hvilket loven i øvrigt ville have gjort for ham uden hans mellemkomst, mente han og hans broder derfor, at det var en ædel gerning at give liv til et menneske, der ville blive så rigeligt forsynet med de væsentligste midler til lykke. Begge brødres hele digten og tragten gik følgelig ud på at vinde denne venlige dame.

Men lykken, der er en kærlig moder og ofte gør mere for sit yndlingsafkom, end dette enten fortjener eller ønsker, havde været så virksom for kaptajnen, at medens han lagde planer for at nå sit mål, opfyldtes damen af samme trang som han selv og pønskede på sin side på, hvordan hun kunne give kaptajnen den rette opmuntring uden at virke for ivrig; thi hun iagttog på det strengeste alle konveniensens regler. I så henseende gik det imidlertid let for hende, for da kaptajnen altid var på udkik, undgik intet blik, ingen bevægelse og intet ord ham.

Den tilfredsstillelse, som kaptajnen modtog ved frøken Bridgets venlige adfærd, svækkedes dog i ikke ringe grad af hans bekymring for hr. Allworthy; trods dennes uegennyttige foregivender forestillede kaptajnen sig nemlig, at husets herre, når det kom til stykket, ville følge den øvrige verdens eksempel og nægte sit samtykke til et parti, som fra et interessesynspunkt var så ugunstigt for hans søster. Fra hvilket orakel kaptajnen modtog denne anskuelse skal jeg overlade til læseren at finde ud af, men hvordan han end nåede til den, var han ejendommeligt rådvild, da det gjaldt om at regulere sin adfærd således, at den på samme tid viste damen hans varme følelser og skjulte dem for hendes broder. Han besluttede sig omsider til at benytte alle hemmelige anledninger til at fremføre sine tanker, men i hr. Allworthys nærværelse at være så forbeholden og vagtsom som muligt. Denne adfærd blev stærkt bifaldet af doktoren.

Han fandt snart midler til at gøre sine tilnærmelser med rene ord til sin tilbedte, fra hvem han modtog et svar i den passende form, d.v.s. det svar, der første gang blev givet for adskillige tusind år siden, og som lige siden er gået i arv ved overlevering fra moder til datter. Hvis jeg skulle oversætte det til latin, ville jeg gøre det med disse to ord: nolo episcopari, en sætning, som ligeledes har været i brug ved en anden lejlighed fra tidernes morgen.

Hvordan kaptajnen nu forskaffede sig denne viden, forstod han i hvert fald damen fuldkomment, og meget snart efter gentog han sin henvendelse med mere varme og alvor end før og blev på ny afvist, sådan som god form kræver; men medens hans begær blev stærkere, aftog på sømmelig måde heftigheden i damens afvisende holdning.

For ikke at trætte læseren ved at føre ham gennem alle faser af denne bejlen (der, selv om den i en vis stor forfatters øjne er den lifligste scene i livet for skuespilleren, måske er lige så kedelig og trættende som nogen anden for publikum): kaptajnen gjorde sine tilnærmelser på formfuldendt måde, og citadellet blev forsvaret ikke mindre formfuldendt, men overgav sig diskret.

I hele denne periode, som varede det meste af en måned, iagttog kaptajnen stor tilbageholdenhed i sin adfærd over for sin udkårne, når hendes broder var til stede, og des mere held han havde hos hende under fire øjne, des mere reserveret var han offentligt. Og hvad damen angik, havde hun aldrig så snart sikret sig sin elsker, før hun i andres nærværelse opførte sig over for ham med den største ligegyldighed, så at hr. Allworthy måtte have haft selve djævelens indsigt (eller måske en af hans værre egenskaber), hvis han skulle have fattet den ringeste mistanke om, hvad der var i gære.

12. kapitel
Som indeholder, hvad læseren måske venter at finde i det

Ved enhver afgørelse, hvad enten det drejer sig om at duellere eller indgå ægteskab, eller hvad det ellers kan være, kræves der ingen større indledende omsvøb for at bringe sagen til udførelse, når begge parter virkelig mener det alvorligt. Dette var tilfældet her, og mindre end en måned senere var kaptajnen og hans tilbedte mand og kone.

Den store vanskelighed bestod nu i at bringe sagen til hr. Allworthys kundskab, og dette påtog doktoren sig at gøre.

Da Allworthy en dag gik i parken, kom doktoren hen til ham og sagde med al den alvor og al den bekymring, han var i stand til at lægge i sit åsyn: „Jeg kommer, sir, for at gøre Dem bekendt med en sag af yderste vigtighed; men hvordan skal jeg nævne den for Dem, når det næsten driver mig fra sans og samling at tænke på den?“ Han udlod sig derefter i de bitreste ukvemsord mod både mænd og kvinder og beskyldte de førstnævnte for ikke at elske andet end deres egne anliggender og de sidstnævnte for at være så hildet i deres nederdrægtige tilbøjeligheder, at man aldrig kunne forsvare at lade dem være alene med en person af det modsatte køn. „Kunne jeg, sir“, sagde han, „have anet, at en dame af sådan kløgt, forsigtighed og lærdom skulle hengive sig til så ubesindig en lidenskab! eller kunne jeg have forestillet mig, at min broder – hvorfor kalder jeg ham sådan? han er ikke længere blandt mine brødre –“

„Vist er han så“, sagde Allworthy, „og også min svoger“.

„Gud bevare mig, sir!“ sagde doktoren, „kender De denne rystende historie?“

„Hør her, hr. Blifil“, svarede den gode mand, „det har altid været mit princip i livet at gøre det bedst mulige ud af alle ting, der sker. Min søster er, skønt mange år yngre end jeg, i det mindste gammel nok til selv at bestemme. Hvis han havde fået magt over en ganske ung pige, ville jeg have være mere utilbøjelig til at tilgive ham, men en kvinde, der er et godt stykke over de tredive, må afgjort formodes at vide, hvad der vil gøre hende mest lykkelig. Hun har giftet sig med en herre, om end denne måske ikke helt er hendes lige i formuemæssig henseende; og ejer han i hendes øjne fuldkommenheder, der kan opveje denne mangel, ser jeg ingen grund til at protestere mod hendes valg af hendes egen lykke, som jeg, lige så lidt som hun, tror udelukkende består i umådelig rigdom. Jeg kunne måske på grundlag af mange udtalelser, jeg har fremsat om, at jeg går ind på næsten ethvert forslag, have ventet, at man havde spurgt mig til råds ved denne lejlighed, men disse sager er jo af meget delikat natur, og måske er ærbarhedens skrupler ikke lette at overvinde. Hvad Deres broder angår, føler jeg virkelig ingen som helst vrede imod ham. Han har ingen forpligtelser over for mig, og jeg mener heller ikke, at han var nødt til at bede mig om samtykke, da kvinden, som jeg har sagt, er sui juris og af den fornødne alder til udelukkende at skulle stå til regnskab over for sig selv for sin opførsel“.

Doktoren beskyldte hr. Allworthy for at vise alt for stor mildhed, gentog sine anklager mod sin broder og erklærede, at intet nogen sinde igen ville kunne få ham til at se ham eller anerkende ham som slægtning. Han hengav sig derefter til en overdreven lovtale over Allworthys godhed, til den højeste pris af hans venskab og sluttede med at sige, at han aldrig ville tilgive sin broder, at han havde sat den plads, han, doktoren, havde fået i dette venskab, på spil.

Allworthy svarede således: „Havde jeg følt nogen som helst uvilje mod Deres broder, ville jeg aldrig have ladet denne uvilje gå ud over den uskyldige; men jeg forsikrer Dem, at jeg ikke nærer nogen sådan uvilje. Deres broder forekommer mig at være en mand af fornuft og ære. Jeg misbilliger ikke min søsters smag, og jeg vil ej heller betvivle, at også hun er målet for hans tilbøjeligheder. Jeg har altid ment, at kærlighed er det eneste grundlag for lykke i den ægteskabelige stand, da kun kærligheden kan frembringe det høje og ømme venskab, som altid bør være kittet i denne forening. Efter min mening er alle ægteskaber, som indgås ud fra andre motiver, i høj grad forbryderiske; de er en bespottelse af en overmåde hellig indretning og ender i reglen i splid og elendighed, for vi kan med rette kalde det en bespottelse at omdanne denne den helligste indretning til et syndigt offer for vellyst eller havesyge. Og hvad andet kan der siges om de forbindelser, til hvilke mænd tilskyndes alene ved tanken om et smukt ydre eller en stor formue?

At nægte, at skønhed er behagelig for øjet og endog en vis beundring værd, ville være forkert og tåbeligt. Smuk er et udtryk, der ofte bruges i Skriften og altid nævnes med ære. Det var min egen lykke at ægte en kvinde, som verden fandt køn, og jeg kan med sandhed sige, at jeg syntes bedre om hende af denne grund. Men at gøre skønheden til den eneste begrundelse for ægteskabet, at attrå den så voldsomt, at man for dens skyld overser alle ufuldkommenheder, eller at man kræver den så ubetinget, at man forkaster og lader hånt om religion, dyd og fornuft, der er egenskaber, hvis natur er af langt større fuldkommenhed, og alene gør det, fordi den pågældende mangler ydre skønhed, dette er visselig uforeneligt med at være en klog mand eller en god kristen. Og det er måske at være for næstekærlig at slutte, at sådanne personer mener mere med deres ægteskab end at tilfredsstille deres kødelige lyster, til hvis tilfredsstillelse, som vi har lært, ægteskabet ikke blev indstiftet.

Hvad dernæst formue angår: Verdslig kløgt kræver måske, at der tages noget hensyn i så henseende, og dette skal jeg ikke helt og aldeles fordømme. Sådan som verden er indrettet, kræver den gifte stands behov og omsorgen for afkommet et vist hensyn til, hvad vi kalder omstændighederne. Denne forsynlighed overdrives dog i høj grad, ud over det, som virkeligt er nødvendigt, af tåbelighed og forfængelighed, som skaber utal af behov ud over naturens. Tjenerskab til konen og store formuer til børnene er ifølge skik og brug opført på listen over nødvendighedsartikler, og for at fremskaffe disse forsømmes og overses alt, hvad der er virkelig solidt og lifligt, dydigt og kristeligt.

Og dette sker i mange grader, af hvilke den sidste og største knap kan skelnes fra afsind – jeg mener, hvor personer med enorme formuer binder sig til folk, der er og må være dem ubehagelige – tåber og døgenigte – for at forøge en formue, der allerede er endnu større, end selv tilfredsstillelsen af deres lyster kræver. Hvis sådanne personer ikke vil betragtes som afsindige, må de visselig tilstå, at de enten er ude af stand til at smage det ømmeste venskabs sødme, eller at de ofrer den største lykke, de er i stand til at opnå, til den tarvelige opinions forfængelige, uvisse og meningsløse love, disse love, der skylder tåbeligheden både deres styrke og deres oprindelse“.

Her sluttede Allworthy sin præken, som Blifil havde lyttet til med den inderligste opmærksomhed, om end det kostede ham en del besvær nu og da at forhindre visse trækninger i sine ansigtsmuskler. Han priste nu alt, hvad han havde hørt, med samme varme som en ung gejstlig, der har den ære at sidde til bords med en biskop den samme dag, på hvilken Hans Højærværdighed har besteget prædikestolen.

13. kapitel
Som afslutter den første bog. Desuden et tilfælde af utaknemmelighed, som vi håber vil forekomme unaturligt

Af det foran anførte vil læseren kunne slutte, at forsoningen (hvis den overhovedet kunne kaldes sådan) kun var en formssag; vi vil derfor forbigå den og skynde os videre til noget, som med sikkerhed må betragtes som vigtigt.

Doktoren havde gjort sin broder bekendt med, hvad der var foregået mellem hr. Allworthy og ham, og tilføjede med et smil: „Jeg skal love for, at jeg gav dig kanel; ja, jeg bad indtrængende den gode herre om ikke at tilgive dig. For du véd jo, at efter at han havde udtalt sig til gunst for dig, kunne jeg med sikkerhed fremsætte en sådan anmodning over for en person af hans støbning; og jeg var både for din og min egen skyld villig til at hindre selv den ringeste mulighed for en mistanke“.

Kaptajn Blifil tog dengang ikke den ringeste notits af denne meddelelse, men gjorde bagefter brug deraf på meget påfaldende måde.

En af de grundsætninger, som djævelen under et besøg på Jorden for ikke længe siden efterlod sine disciple, er den, at når man én gang har rejst sig, skal man sparke stolen væk under sig. På godt engelsk betyder dette, at når man har gjort sin lykke takket være en vens bona officia, rådes man til at kassere ham så snart som muligt.

Hvorvidt kaptajnen handlede efter denne grundsætning, kan jeg ikke sige med bestemthed; vi kan dog med forvisning udtale, at hans handlinger meget vel kunne være udledt af dette djævelske princip, og det er da også vanskeligt at finde noget andet motiv til dem, for ikke så snart var frøken Bridget kommet i hans besiddelse og han blevet forsonet med Allworthy, før han begyndte at vise sin broder en kulde, der daglig tiltog, indtil den omsider blev til grovhed og var øjensynlig for enhver.

Doktoren bebrejdede ham i fortrolighed denne adfærd, men fik ikke andet ud af det end følgende utvetydige tilkendegivelse: „Hvis der er noget i min svogers hus, som ikke passer dig, sir, véd du, at det står dig frit for at forlade det“. Denne sælsomme, grusomme og næsten uforklarlige utaknemmelighed fra kaptajnens side fik den stakkels doktors hjerte til at briste, for utaknemmelighed gennemborer aldrig menneskets bryst så grundigt, som når den hidrører fra dem, for hvis skyld vi har begået forseelser. Betragtninger om store og gode gerninger giver os altid en vis trøst, hvordan disse end modtages eller besvares af dem, til gavn for hvem de foretages; men hvilken trøst kan vi finde i så svidende en sorg som vor vens utaknemmelige adfærd, når vor sårede samvittighed samtidig stirrer os i øjnene og bebrejder os, at vi har tilsmudset den i en så uværdigs tjeneste!

Hr. Allworthy selv talte til kaptajnen på broderens vegne og bad om at få at vide, hvilken fornærmelse doktoren havde tilføjet ham; hertil havde den hårdhjertede slyngel den gemenhed at sige, at han aldrig ville tilgive broderen de krænkelser, med hvilke denne havde søgt at fortrænge ham af Allworthys gunst, hvilket kaptajnen erklærede, at han havde lokket ud af ham og var en sådan grusomhed, at det ikke burde tilgives.