Bonnie Bryant Hiller

Sadelklubben 10

Ugler i mosen

Lindhardt og Ringhof

Ugler i mosen
er oversat fra engelsk af Ulla Warren efter

The Saddle Club - Riding Camp

Copyright © 1990, 2017 Bonnie Bryant Hiller og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711521205

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

»Se, hvordan hun gør det der,« sagde Carole Hanson til Lisa Atwood. De to piger stod i staldgangen uden for en bås på Pine Hollow Rideskolen. Stevie Lake befandt sig inde i båsen og var ved at gøre Topside parat til en tur i heste-traileren.

Carole, Lisa og Stevie var perlevenner. De havde lært hinanden at kende på Pine Hollow og havde dannet en slags forening, som de kaldte Sadelklubben. Klubben havde kun to regler, og de var uhyre enkle: Alle medlemmerne skulle være heste-skøre, og de skulle være villige til at hjælpe hinanden. Foreløbig var de tre piger de eneste aktive medlemmer af klubben, men der var nogle få venner, som var æresmedlemmer. Det var venner, som boede langt væk.

Stevie fastgjorde den sidste benbeskytter på Topside. Så klappede hun beroligende den store, rødbrune vallak og rettede sig op. Hun tog fat i grimeskaftet og så Topside lige ind i øjnene.

»Pine Hollows Fly Nummer Ét til Moose Hill Ridelejr er nu klar til afgang,« sagde hun. »Alle passagerer med billetter til første klasse skal gå om bord. Og det vil sige dig.«

Uden for stalden holdt heste-traileren, der skulle bringe Topside til Moose Hill ridelejren, hvor Stevie skulle tilbringe de næste to uger. Stevie havde været heldig. En af hendes veninder havde vundet lejropholdet i et lotteri, men da hun ikke var særlig begejstret for at ride, havde hun foræret det til Stevie. Den hesteskøre Stevie forstod slet ikke sin veninde, men som omstændighederne var, passede det hende fint, at hendes veninde ikke brød sig om at ride.

»Jeg er næsten for spændt til at stå og kigge på,« sagde Lisa til Carole. »Det er utroligt! To hele uger med heste, heste og heste. Intet andet end heste!«

Carole nikkede. Hendes øjne strålede af glæde.

»Jeg kan ikke fatte, at vi er så heldige!« sagde Stevie.

»Jeg forstår stadig ikke, hvordan du bar dig ad med at overtale Max til at betale for os,« sagde Carole.

Der kom et muntert glimt i Stevies øjne. Det var én af hendes specialiteter at overtale folk - og især Max Regnery, ejeren af Pine Hollow Rideskolen - til at gøre noget, som de egentlig ikke ønskede at gøre. »Det var nemt,« sagde hun henkastet. »Jeg var bare behændig.«

»Mon ikke du snarere snakkede ham et øre af,« bemærkede Carole.

»Jo, det gjorde jeg vel,« indrømmede Stevie. »Lad os nu se, om jeg kan overtale Topside til at gå ind i heste-traileren.«

Hun rettede igen opmærksomheden mod Topside. Han var vant til at blive transporteret fra sted til sted, for han havde været med i rideopvisninger overalt i verden. Max havde købt ham kort forinden, da hans ejer, Dorothy DeSoto, var blevet nødt til at opgive at deltage i flere ridekonkurrencer, efter at hun var kommet til skade. Nu skulle Topside med Sadelklubben til ridelejren og lære en ny form for opvisning at kende. De to ugers ophold på Moose Hill blev sluttet med, at deltagerne gav en opvisning i ridekunst. Det ville være vidt forskelligt fra det, som Topside hidtil havde prøvet, og Max havde følt, at det ville være godt for både Stevie og Topside at prøve det sammen.

Carole og Lisa skulle ride på heste, som hørte til i ridelejren. De elskede de heste, som de red på til daglig, men Max havde ikke heste nok på Pine Hollow til, at han kunne sende yderligere to til ridelejren. Desuden vidste både Carole og Lisa, at det ville være godt for dem at træne med heste, som de ikke var vant til at ride på.

»Kom så, makker,« sagde Stevie. Hun slog smæld med tungen og førte Topside hen mod båsens dør. Carole åbnede den for dem. Stevie holdt rebet i den ene hånd og en spand med Topsides grej i den anden. Hun kiggede over skulderen på hesten. Han fornemmede åbenbart, at der skulle ske noget særligt, for han viftede ivrigt med halen. Stevie smilede og så stadig over skulderen på ham, mens hun førte ham ud på staldgangen.

»Stevie, pas på hovedet!« råbte Carole. Men det var for sent. Stevie hamrede hovedet ind i ildslukkeren, som hang på væggen over for Topsides bås.

Stevie skar en grimasse og gned hovedet dér, hvor hun havde slået det. Så så hun på de to andre med skelende øjne. Lisa lo. Stevie havde evnen til at gøre næsten alt morsomt. Det var én af de ting, som Lisa syntes bedst om - og som undertiden irriterede hende mest – ved Stevie.

»Er du okay?« spurgte Lisa.

»Blæse være med hende! Hvad med ildslukkeren?« sagde Carole og skubbede til den røde metalbeholder, indtil den hang lige igen. Stevie sendte Carole et arrigt blik.

Lisa lo på ny. Hun vidste, det bekymrede Carole, at Stevie havde slået hovedet, men hun var formentlig lige så bekymret for, at der skulle ske hesten noget. Præcis som Stevie altid kunne se det sjove ved en situation, kunne Carole altid se det alvorlige - når det drejede sig om heste. Efter Lisas mening opvejede Stevie og Carole hinanden. Dét frembød af og til et problem, eftersom det anbragte Lisa lige midt imellem dem. Men som regel skabte det nogle skægge episoder.

»Lad os komme videre,« sagde Lisa. »Jo før vi får Topside ind i traileren, jo før kan vi tage af sted til ridelejren.«

Carole slog smæld med tungen for at opmuntre Topside til at følge med Stevie ud af stalden.

»Vil det sige, at det er mit job at hente seletøjet?« spurgte Lisa.

»Ja, hvis du vil være så venlig,« svarede Stevie med et bredt smil.

Lisa gik hen mod sadelrummet. Det var ét af hendes yndlingssteder på Pine Hollow. Ved første blik så der rodet ud. På væggene hang et virvar af læderremme og sadler, som ustandselig skulle renses og pudses. Det var det indtryk, Lisa havde fået, da hun begyndte at ride på Pine Hollow. Men efter kun nogle få dage havde hun fundet ud af, at der var pinlig orden i alt. Hver sadel hang på et sted, der svarede til dens hests bås. Oven over hver sadel hang hestens seletøj. Desuden var der spande til metaldelene - bidsler, kæder, spænder, kroge og ringe - og det var alt sammen anbragt hver for sig.

Alt i rummet var faktisk ordnet meget omhyggeligt. Det så bare ikke sådan ud. Da Lisa nu så sig om derinde, undrede det hende, at hun engang havde syntes, der var rodet. Hun fandt hurtigt Topsides seletøj og sadel og tog begge dele ned fra krogene.

Det var spændende, og lidt skræmmende at tænke på, at hun skulle lære en ny stald, en ny hest og nye ryttere at kende. Lisa var - i modsætning til Carole og Stevie - først begyndt at ride for nogle få måneder siden. Hun havde ikke nær så megen erfaring, som hendes venner havde. Hun var sikker på, at hun ville nyde opholdet i ridelejren, men hun var alligevel lidt nervøs. Der var kun én ting at gøre ved dét, tænkte hun, og så gik hun ud af sadelrummet.

Der var ingen i stalden. Alle var gået udenfor for at se Stevie anbringe Topside i traileren. Der var én sidste ting, som Lisa ville gøre, før hun tog af sted. Pine Hollow Rideskolen havde eksisteret længe, og der var derfor masser af traditioner. Én af disse var, at alle elever rørte ved held-og-lykke-hesteskoen, før de tog ud på en ridetur. Ingen vidste, hvornår traditionen var begyndt, eller hvorfor, men alle vidste, at ingen elev på Pine Hollow nogen sinde var kommet alvorligt til skade ved en rideulykke. Lisa så sig omkring. Hun følte sig lidt tåbelig, men hun ville alligevel gøre det. Hesteskoen var sømmet fast til væggen ved døren, som førte til den indendørs ridebane. Da hun nåede hen til døren, lagde hun Topsides sadel og seletøj på gulvet, stillede sig på tæer og rørte ved hesteskoen med fingerspidserne. Hun følte sig straks lidt mere tryg, da hun havde mærket det glatte, slidte stykke jern.

Hun samlede seletøjet og sadlen op og gik videre gennem stalden til døren, som førte udenfor. Dérude ventede stationcaren med hestetraileren og hendes venner på hende.

Stevie havde fået Topside ind i traileren, da Lisa sluttede sig til sine venner og den flok, der havde samlet sig i indkørslen. Red O’Malley, der var Pine Hollows mest pålidelige staldmand, skulle køre Topside til Moose Hill. Det virkede på Lisa, som om hun og hendes venner bare fik et lift sammen med hesten!

»Har vi alle vores ting bag i bilen?« spurgte Carole og kiggede ind gennem stationcarens støvede vinduer.

»Jeg tror, vi har alt,« bemærkede Red spidst. »Også køkkenvasken.«

Carole var kendt for at glemme vigtige ting, såsom tøj, når hun skulle på en rejse, men den enorme dynge bagage i bilen tydede på, at hun ikke havde glemt noget denne gang, eftersom der formentlig var proppet alt muligt ned i rejsetaskerne.

Omsider var tiden inde til at tage af sted. Pigerne satte sig ind i stationcaren og rullede vinduerne ned, så de kunne vinke til deres forældre, de andre elever, Max og hans mor, Mrs. Reg. Inden de var nået ud ad indkørslen, gennede Max de andre elever ind i stalden. Deres time skulle snart begynde, og efter Max’ mening var der ingen gode undskyldninger for ikke at starte til tiden.

»Jeg tror ikke, at noget som helst vil afholde Max fra at begynde timen lige på sekundet,« bemærkede Lisa.

»Åh, måske en orkan,« sagde Stevie.

»Ikke medmindre den blæste staldbygningen omkuld,« sagde Carole.

Lisa lo. Hun var glad for, at Max tog rideundervisningen så alvorligt. Hun håbede, at hendes lærer i ridelejren ville være lige så dygtig.

»Jeg er lidt nervøs,« sagde hun til Stevie og Carole. »I to har jo redet i årevis. I er vant til andre heste og andre lærere. Pine Hollow er praktisk talt det eneste sted, jeg har redet. Tror I, jeg kan klare de to uger i ridelejren?«

»Ja, selvfølgelig kan du det,« svarede Carole. »Jeg lover dig, at det bliver alle tiders. Det er vigtigt at vinde ny erfaring. Og desuden har du redet andre steder. Husk på familien Devines »Dude Ranch«. Og New York. De to steder var det virkelig anderledes. Moose Hill vil være meget mere i stil med Pine Hollow.«

»Men der vil være én væsentlig forskel,« indskød Stevie. »Læste I ikke det i brochuren? Der stod, at der er én staldmand til hver fem ryttere. Det er jo slet ikke som Pine Hollow, hvor der kun er to staldmænd til samtlige elever, og hvor det er de stakkels overanstrengte elever, der skal muge ud i båsene og rense seletøjet og strigle hestene, mens staldmændene ikke løfter en finger. Har jeg ret, Red?«

Red fnøs bare. Det var rigtigt, at eleverne lavede en masse arbejde på Pine Hollow. Det var én måde at holde udgifterne nede på og gøre ridning til noget, som flere mennesker havde råd til. Men der var meget arbejde forbundet med heste, og uanset hvor meget eleverne hjalp til, havde Red og de andre ansatte rigeligt at lave. Det vidste pigerne lige så vel, som han gjorde.

»I skal bare nyde jeres ferie i den ridelejr,« sagde Red. »Men I skal ikke komme tilbage til os og føle jer for gode til at strigle jeres egne heste. Det er tilstrækkeligt med én af den slags elever.«

Red behøvede ikke at nævne navne. Han talte om Veronica di- Angelo, den forkælede, rige pige på rideskolen.

»Du skal ikke være nervøs, Red,« sagde Lisa. »Intet - bortset fra omkring ti millioner dollars – vil gøre os så utålelige, som hun er.«

»Tyve millioner,« sagde han, og så koncentrerede han sig igen om kørslen. Lisa vidste ikke, om Red havde ment, at der skulle tyve millioner dollars til at gøre hende utålelig, eller om det var dét beløb, Veronicas far havde. Lisa kiggede ud på Virginias bakker, som gled forbi, og tænkte på, hvad hun ville gøre, hvis hun havde tyve millioner dollar. Hun ville få en stald bygget til sig selv og købe en hest. To heste. Nej, én til hvert medlem af Sadelklubben. Hun ville ansætte masser af staldmænd, og hun ville ride sammen med sine venner hele dagen, hver dag. De ville deltage i alle mulige slags konkurrencer, og de ville vinde dem alle sammen, for når de tre slog sig sammen, kunne de ikke tabe. Hun ville have en swimmingpool - eller rettere to: én indendørs og én udendørs. Hun ville have et lækkert, tykt gulvtæppe i sit værelse og en tjenestepige, der kunne samle alt det dyre tøj op, som hun smed fra sig. Men hun ville stadig selv passe sin hest, sagde hun til sig selv, og hun ville ikke blive så utålelig som Veronica.

»Så du hendes ansigt?« hvinede Stevie og bragte Lisa brat ud af hendes dagdrøm. Carole lo.

Lisa havde ingen anelse om, hvad de snakkede om. »Hvem?« spurgte hun.

»Veronica,« sagde Carole. »Du ved, da hun satte sig på det mugne halm. Så du ikke det?«

»Jo, det gjorde jeg. Hun blev ved med at gnide på bagdelen af sine designer-ridebukser. Det var virkelig sjovt, og jo mere hun gned, jo vredere blev Max.« Lisa smilede ved tanken om episoden.

»Ja, men Max havde jo lagt den balle halm ud, så sælgeren kunne se, hvad det var, han havde leveret, og Veronica antog simpelt hen, at det var en ny trone til prinsessen.«

»Hun fik, hvad hun fortjente,« sagde Lisa. »En muggen trone. Nå, men det var bedre, at det gik ud over hendes ridebukser, end at det endte i en hests krybbe!«

»Ja, det er helt sikkert!« sagde Carole alvorligt. »Heste har meget sarte maver, og muggent halm kan forårsage kolik, og det er ingen spøg. En hest kan dø af kolik! Vi var faktisk heldige, at det eneste, der skete med den balle halm, var, at Veronicas ridebukser skulle til rensning.«

»Det var snarere forsigtighed end held,« sagde Red. »Muggent halm vil uvægerligt forekomme. Man er nødt til at undersøge hver eneste balle, som bliver leveret.«

»Hvordan gør man det?« spurgte Lisa.

»Man mærker på det og ser efter, om der er nogen fugt. Desuden snuser man til det. Hvis det er muggent, har det nemlig en mærkelig lugt.«

»Man kan også mærke efter, om det er varmt,« sagde Carole.

»Hvis det er varmt, er der virkelig fare på færde,« sagde Red. »Det betyder, at der er så stærk forrådnelse inde i det, at det varmer op til et punkt, hvor der kan gå ild i det. I så fald er det med af få det væk fra laden så hurtigt som muligt. Går der først ild i det, er det nærmest som en eksplosion.«

»Ved I, hvad én af de ting er, som jeg elsker ved heste?« spurgte Lisa, som tænkte højt. »Jeg elsker, at der er så meget at vide om dem, at man kan lære noget om dem, uanset hvor man er, eller hvad man foretager sig - såsom kører op og ned ad bakkerne i Virginia. Mari behøver ikke sidde på en hest for at få mere viden om den. «

»Det er bare sjovere, hvis man sidder på den,« sagde Stevie, og dét gav Lisa og Carole hende ret i.

»Jeg har på fornemmelsen, at vi er ved at være fremme,« sagde Carole.

»Din fornemmelse er rigtig,« sagde Red. Han drejede væk fra hovedvejen og ind på en smal vej med et skilt, der viste til Moose Hill.

Der voksede høje ahorntræer langs begge sider af vejen, og de skyggede, så det pludselig føltes køligt, selvom det var en varm eftermiddag i august. Lidt efter blev ahorntræerne afløst af fyrretræer, og grusvejen blev så hullet, at Red var nødt til at sætte farten ned. Efter yderligere en kilometer var der en låge tværs over vejen. Stevie sprang ud af bilen og åbnede lågen. Hun lukkede den omhyggeligt, da stationcaren med traileren havde passeret, og så satte hun sig ind til de andre. Red kørte videre ad den snoede vej, som førte op ad en lang bakke, og så så de pludselig foran sig den store, røde lade, som hørte til Moose Hill Ridelejr.

Kapitel 2

»Jeg tror, han sagde, at det der var vores hytte - den anden på højre hånd.« Lisa pegede på en lille træbarak. »Ja, dér står det. Nummer Tre.« Hun standsede og flyttede om på vægten af de tre store rejsetasker, hun bar på. Det samme gjorde Carole.

»Jeg håber, Stevie er taknemmelig over, at vi slæber på hendes bagage, mens hun anbringer Topside i hans suite på Hotel Hilton,« sagde Carole. Hun og Lisa havde indvilliget i at bære Stevies ting, mens hun sørgede for Topside. Både Carole og Lisa var begyndt at tro, at Stevie havde sikret sig det letteste job. Da de hørte Stevie råbe muntert bag dem, var de sikre på det.

»Her kommer jeg!« oplyste Stevie. »Og tak for hjælpen. Bare vent, til I ser den lade! Den er fantastisk! Den er gammel og har engang hørt til en gård. Der er nogle få båse og så et enormt halmloft. Dér kan vi rigtig tumle os.«

»Hvis vi overhovedet kan bevæge os, efter at vi har slæbt på al den bagage,« sagde Carole spidst.

Stevie forstod vinket. Hun tog sine rejsetasker fra Carole og Lisa og fulgte med dem ind i hytten.

Netdøren smækkede i bag dem, mens de så sig om i det meget primitive, aflange værelse, hvor der var et badeværelse i den ene side. Der var seks køjer, og til hver især hørte et lille aflukke med hylder til tøj og personlige ejendele. Lisa så skeptisk på sine to store rejsetasker, mens hendes øjne vænnede sig til den dæmpede belysning, som kom fra en enkelt pære i loftet. Hun tvivlede på, at hun ville få plads til alle sine ting i det lille aflukke.

»Det der er min seng,« sagde en fremmed stemme til hende. Der var hverken venlighed eller varme i stemmen.

»Ja så,« sagde Lisa, som var blevet lidt forskrækket. Hun vendte sig og så en pige på sin egen alder komme ud fra badeværelset. »Jeg ville skam ikke tage din seng. Jeg kiggede bare på de små aflukker. Jeg tænkte nemlig på …« Hun skulle til at forklare, at hendes mor altid pakkede for meget til hende, da det gik op for hende, at pigen, som havde talt til hende, ikke hørte efter. Hun havde taget sin ridehjelm og var på vej ud af hytten.

»Det var sødt af dig at tage så pænt imod os!« sagde Stevie. Det eneste svar, hun fik, var den klaprende lyd fra pigens støvler, da hun gik ned ad trappen fra hytten.

»Ih guder!« udbrød Carole.

»I skal ikke tage jer af Debbie,« sagde en anden stemme. En pige, som de ikke havde bemærket før, sad i en krog af værelset og var ved at smøre sine støvler ind i læderolie. »Hun har lige fundet ud af, at Elsa, som vandt næsten alle de blå silkebånd ved opvisningen sidste år, ikke alene er dukket op igen i år, men bor i den her hytte. Jeg hedder Nora.«

Et øjeblik var medlemmerne af Sadelklubben for forbløffede til at sige noget, eller endog præsentere sig. Det ville ikke være faldet nogen af dem ind at blive mopsede over at skulle dele hytte med en, der havde vundet en masse blå silkebånd. Carole var faktisk begejstret ved tanken om at være sammen med en, der vidste mere, end hun gjorde, og kunne lære hende noget.

Så genvandt de tre piger fatningen og præsenterede sig. Nora viste dem, hvilke køjer der var deres, og hun hjalp tilmed Lisa med at finde ud af, hvordan hun kunne få proppet alle sine ting ind i det lille aflukke.

»Hvor er vinderen af de blå silkebånd?« spurgte Carole, mens hun og Nora lagde lagner og tæpper på hendes køje. Elsa havde køjen ved siden af Caroles, og hendes rejsetasker stod dér, men ingen af hendes ting var lagt ind i aflukket, og hendes seng var ikke redt.

»Hvis jeg kender Elsa ret, så har hun fundet et sted, hvor hun ikke kan ses fra laden eller hovedbygningen, og dér træner hun med sin hest,« svarede Nora.

»Vil det sige, at lejrdeltagerne må ride uden opsyn og uden partner?« spurgte Carole overrasket. Max ville ikke drømme om at lade sine unge elever ride ud alene. Selv de dygtigste skulle have en ven med, bare for en sikkerheds skyld.

»Lejrdeltagerne må ikke gøre det, men Elsa gør det alligevel,« svarede Nora.

»Men det er jo meget sjovere at være sammen med venner,« sagde Stevie.

»Der er to ting forkert ved det,« sagde Nora. »For det første har Elsa ingen venner, og for det andet vil hun ikke ride sammen med nogen, der måske kan lære noget af hende. Hun har gjort det helt klart, at hun satser på at vinde alle de blå silkebånd igen i år.«

»Hvor klamt!« Stevie skar en grimasse.

»Det minder mig om dét, som Kate Devine sagde om alle de virkelig dygtige ryttere, som hun plejede at konkurrere med,« sagde Carole. Kate var en ung mesterskabsrytter, som var holdt op med at deltage i ridekonkurrencer på grund af mennesker som Debbie og Elsa.

»Kender I Kate Devine?« spurgte Nora og stirrede måbende på Sadelklub-pigerne.

»Hun er en af vores gode, gamle venner,« svarede Carole. »Hendes far og min kender hinanden fra marineinfanteriet. Det er faktisk ikke ret længe siden, at vi tre besøgte hende på hendes forældres »Dude Ranch«. Hun har lært at ride på vestlig manér, og hun er helt vild med det.« Carole lagde det sidste lagen stramt på, glattede tæppet og lod en mønt falde ned på sengen for at se, om den hoppede op igen, sådan som den skulle gøre i marineinfanteriet. Det gjorde den ikke. Hun var ligeglad. Hun stak mønten i lommen. »Lad os gå ud og se resten af lejren,« sagde hun til sine venner.

»Vil I have den store rundtur?« spurgte Nora. »Vi skal spise frokost om en halv time. Jeg kan nå at vise jer alt inden da, hvis I vil have det.«

Carole syntes, det lød som en god idé. Hun havde kun set et glimt af lejren på vejen ind. »Det vil være alle tiders,« sagde hun og talte dermed også på Stevies og Lisas vegne. »Vi er næsten færdige her…«

»Jeg har et ærinde oppe i laden,« indskød Nora. »Kan vi ikke mødes déroppe? I ved, hvor den er, ikke sandt?«

»Er det ikke den store, røde bygning med halmloftet og hestebåsene?« spurgte Stevie uskyldigt.

»Tag dig ikke af hende,« sagde Lisa til Nora. »Hun forsøger altid at være morsom. Vi mødes oppe ved laden om fem minutter.«

Nora nikkede og gik ud af hytten.

»Sikkert sted,« bemærkede Stevie, mens hun begyndte at proppe sine ejendele ind i det lille aflukke ved siden af sin køje. »Det har alt dét, som kan gøre dét til et paradis, nemlig heste og unge, som elsker heste - og så ender vi i en hytte med én dygtig rytter, som træner i smug, og en anden, som ikke vil tale til nogen!« Hun pressede sin tandbørste ind i det sidste ledige hul, og så rettede hun sig op og så på sine venner for at få medhold.

»Jeg tror, det er bedst at ignorere folk som Debbie og Elsa,« sagde Lisa. »Og dét vil nok ikke blive så svært, eftersom de er indstillet på at ignorere os.«

»Lisa har ret,« sagde Carole til Stevie. »Og desuden virker Nora vældig sød.«

»Nu må vi bare passe på, at hun ikke forsøger at lære vores ridehemmeligheder!« spøgte Stevie.

»Jeg røber gerne alle mine ridehemmeligheder for hende,« sagde Carole. »Den eneste virkelige hemmelighed ved ridning er, at det er sjovt. Jeg har på fornemmelsen, at der er nogle af deltagerne her, som ikke har lært det endnu.«

De tre medlemmer af Sadelklubben var forskellige i mange henseender, men det, Carole havde sagt, var én ting, som de var helt enige om. Lisa smilede ved tanken om de mange timers morskab, der ventede dem i ridelejren.

»Jeg hader at skifte emne, når vi taler om heste,« fortsatte Carole, »men lagde I mærke til det samme, som jeg gjorde et stykke nede ad bakken?«

»At der er flere hytter dér?« spurgte Lisa. Hun havde set en klynge hytter ligesom den, hvor de nu var.

»Ikke bare flere hytter,« sagde Carole. »Hytter til drenge. Har I glemt, at lejren er for begge køn?«

»Jeg har ikke glemt det, men jeg synes, det er uinteressant,« sagde Stevie og satte sig på sin nyredte seng. »Pine Hollow er også for begge køn. Problemet er, at hvis ni ud af ti fyre er kære, så er det den tiende, der går til ridning på Pine Hollow. Jeg er ikke spor interesseret i drenge, der rider. Jeg har nemlig aldrig truffet en, der ikke var rædsom.«

Lisa var lidt overrasket over overbevisningen i Stevies stemme. Det var rigtigt, at der ikke var meget ved drengene, som red på Pine Hollow, men der var da altid en mulighed for, at man ville finde den rette.