Palle Adam Vilhelm Rosenkrantz

Biskop Bast og de fattiges penge

En redegørelse for justitsmordet paa
John Wesleys Discipel

I aaret 1926

I
Hovedstaden københavn i danmark

Lindhardt og Ringhof

Biskop Bast og de fattiges penge

Copyright © 1928, 2016 Palle Adam Vilhelm Rosenkrantz og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

Forsidebillede: Picryl og Shutterstock

ISBN: 9788711523254

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Fortale.

1. Personlige Bemærkninger.

I Sommeren 1900 kom Forfatteren af disse Linier for første Gang i sit Liv til Fiskerflækken Løkken ved Jammerbugten i Vendsyssel. Det brusende Hav mod den hvide, brede Strand, de lune Klitter og Brinkerne mod Nord ved Rudbjerg Knude og det stolte, slanke Fyr, det gamle Børglum Kloster paa Bakken bag Flækken og den vidtstrakte Vildmose med Thise Kirke paa sit Næs gjorde et dybt Indtryk paa mig og i en Række Aar tilbragte jeg med min Hustru og mine Børn Sommeren i Løkken ved denne hvide, brede Strand.

Her lærte jeg en Fiskerbefolkning at kende, der straks vandt mit Hjerte. Og inden ret længe befandt jeg mig i en Kreds af flittige, ærlige og gode Mænd, blandt hvilke flere blev trofaste Venner, med hvem Samlivet hører til mit Livs bedste Minder. Jævne og sindige i deres Færd, ærlige og redelige i deres Handlinger, modige i deres farlige Dont og hjælpsomme mod deres Fæller, var disse Fiskere ægte Vestjyder, der kun talte lidt, men tænkte over meget og i deres Sømandsfærd fra fjerne Have havde lært og set mangt og meget.

Blandt disse Slægter lærte jeg Slægten Bast at kende. Jeg selv mødte Anton Bast første Gang en Sommer kort efter Aarhundredskiftet. Han var den Gang Metodistpræst i Odense, født i 1867, akkurat lige gammel med mig. Hans ranke, lyse Skikkelse gjorde straks Indtryk paa mig, hans Bysbørn havde hun Ros tilovers for ham og hans Fødeby var stolt af sin Søn, der betød noget i det Samfund, hvori han virkede.

Jeg husker en varm, stille Sommerdag, da Løkkens eneste Langfarts-Fartøj, »Sluppen«, kom fra Norge, og jeg tog med en stor Ladepram ud for at se paa Skibet. Ombord i Prammen var Anton Bast, og jeg husker hvorledes den gamle Pram tog Vand, og jeg Landkrabbe blev helt betænkelig ved Færden. Den rolige, søvante, unge Præst lo venligt ad mig, og vi talte paa Færden om adskillige Ting, Lidet anede jeg den Gang, for 25 Aar siden, at denne Mand og jeg en Gang skulde komme ombord sammen paa en Pram, der lækkede under en haard Sejlads, og at det skulde blive min Lod at forsøge at hjælpe ham paa Færden anden Gang, vi to, som det hedder paa godt, gammelt dansk, var »paa Skib sammen«.

Der gik 25 Aar, før jeg atter mødte Anton Bast. I de mellemliggende Aar var han blevet en stor og berømt Mand, som hvert Barn i Landet kendte. I Dahl og Engeltofts »Dansk biografisk Leksikon« hedder det om ham, at han, da han i Aaret 1906 blev Præst ved Metodistkirken i København, »navnlig har indlagt sig Fortjeneste ved sit energiske Arbejde for filantropiske Opgaver. Han havde i 1910 grundlagt Centralmissionen, der søger at yde baade materiel og aandelig Hjælp til de alleruslest stillede af Storbyens Proletariat, og ved denne Virksomhed har han vundet almindelig Anerkendelse«. Han var i en Aarrække Fattigpræsten, hvem alle fattige og hjælpeløse saa hen til med Haab, han var i ægte oldkristelig Forstand Frelserens Discipel, der, naar han forkyndte Ordet for rige og fattige, aldrig glemte at lindre den timelige Nød, hvor den mødte ham paa hans Vej. Og i 1920 var han som første Ikke-Amerikaner bleven udnævnt til Biskop for den nordiske Area i den biskoppelige Metodistkirke, der omfatter en Menighed ti Gange saa stor som Danmarks Befolkning.

Men — da jeg mødte ham i Efteraaret 1927 var svære Storme gaaet hen over ham. Anklaget og forulæmpet i flere Aar af misundelige og slettænkende Mennesker, var han sluttelig blevet beskyldt for grove Forbrydelser, under en Sensations-Proces forfulgt og anklaget for Handlinger af den laveste Art, men frikendt for dem alle, fordi Anklagen savnede enhver Grundvold. Dog var han ved Skæbnens uforstaae lige Spil dømt for en meningsløs Anklage, og under en glammende Fordømmelse i Aviserne havde han udstaaet sin Straf og stod nu beredt til at føre sit Forsvar for sin Kirkes Prælater. Miskendt og misforstaaet af alle dem, i hvis Kreds han havde virket.

Og dog, den Biskop Bast jeg mødte, var den samme frejdige Mand, med Sjælefreden og den gode Samvittigheds lyse Smil paa sine Læber, ranket mod Livets Storme, lige fast i sin Tro, overbærende selv mod sine foragtelige Fjender og sikker paa sin gode Sag. Tilfældet førte os sammen og i næsten et halvt Aar arbejdede jeg med ham paa hans Sag.

Det er om dette Arbejde, denne Bog handler. Men forinden jeg gaar over til de enkelte Begivenheder, det er min Opgave at skildre, vil jeg give det Billede af Biskop Anton Bast, som mit næsten daglige Samvær med ham har skabt.

I vor Opfattelse af mange Ting er vi vidt forskellige, hans Liv, fra han var Hyrdedreng i Børglum Herred, til han blev en af sin Kirkes Primater, har været saare forskelligt fra mit, men jeg tror, at et langt Liv i Syslen med psykologiske Problemer har gjort mig det muligt at fælde en rigtig Dom over denne Mands Væsen:

Anton Bast er en typisk Repræsentant for et Kirkesamfund, hvis aandelige Liv er præget af oldkristelige Traditioner, en Discipel, der vandrer rundt i Verden og gør sin Mesters Tjeneste. Hans hele Liv er gennemtrængt af hans Tro, hans Tanke og hans Tale røber Præsten i en Menighed, hvis Opgave er tvedelt en aandelig og en timelig Virksomhed. Men jeg har sjælden truffet en mere forstaaende Mand end Anton Bast. Han kan tale med alle og er ens mod alle, han smiler og ler med de glade og ejer Smaamandssønnens lyse, lune Livsglæde, parret med den alvorsfulde Forstaaelse af Sorger, Synder og Lidelser. Han forstaar, og derfor tilgiver han lettere, end han dømmer. Han er sejg og udholdende i sit Arbejde, nøjsom i sit daglige Liv, han er præget af et sjældent Storsind, hvor det gælder at give oghjælpe, og hvor det gælder at hævde sin Kirkes Stolthed og Ære. I dette minder han mig stundom om Historiens store Prælater. Han giver aldrig op, men forfølger sit Maal trods alle Hindringer, og det er, som om Modgang ikke magter at kue ham eller standse ham paa hans Færd.

Men hvad jeg først og sidst beundrer hos Anton Bast er hans milde, kærlige Sind, hans Taknemmelighed for hver ydet Smaatjeneste og hans næsten naive Tro paa det gode hos alle. Det har været muligt at tilføje ham Nederlag, fordi han ikke »slaar først«, ikke af Svaghed, for svag er Anton Bast sandelig ikke; men fordi han ikke vil gøre ondt, fordi hans Kristenkærlighed er blevet en Del af hans Væsen.

Det er min faste Overbevisning, at en Mand som Anton Bast kan man vel saare og forulempe ved øvet Uret, men man kan ikke besejre ham ved Urettens Vaaben, man kan ikke knuse hans Mod og man kan ikke berøve ham hans Arbejdsvillie og hans faste Tro paa Forsynets Planer med ham.

Jeg føler dybt for ham og alt, hvad jeg med mine svage Midler kan gøre for ham, det har jeg gjort og vil bestandig gøre, fordi jeg har lært at agte ham og holde af ham i hans Modgangs Stunder. Det er derfor jeg, inden jeg gaar over til den rent saglige Gennemgang af det, der her er mit Emne, inden jeg skildrer den blodige Uret, der er begaaet mod Anton Bast og klarlægger saa godt jeg formaar, hvorfor jeg taler om »Uret«, har villet sige disse personlige Ord, der giver altfor lidt.

Søren Kierkegaard har Ret, naar han siger: Det er en evig Umulighed at straffe den Uskyldige. For mig er den dømte Anton Bast en større Mand end den anerkendte og indflydelsesrige Area-Biskop. Og jeg slutter disse personlige Udtalelser med et ærligt Vidnesbyrd om, at Sagen mod Biskop Bast, der saaledes har forhøjet min Ærbødighed for Manden, har voldet mig pinlig Skamfølelse paa mit Fædrelands Vegne og paa den Kreds af Juristers Vegne, som jeg ved min Uddannelse og Virksomhed tilhører.

Palle Rosenkrantz.

Første kapitel.

Anton Bast som Præst og Biskop i København.

2. Det Metodistiske Samfund i Danmark.

Det var to Brødre John og Charles Wesley ved Oxford Universitetet, Presbytere i Church of England, der i 1729 lagde Grunden til det metodistiske Trossamfund, der begyndte som den Wesleyanske Kirke i Storbrittanien. Den hvilede paa Forkyndelse ved Lægmænd med det Maal for Øje gennem Syndserkendelse at naa Retfærdiggørelse og derefter Helliggørelse ved et Liv efter Skriftens Bydende. Det er let forstaaeligt, at en Lære som denne, der staar i nogen Modstrid med den lutherske Teologi, ikke havde Udsigter til at blive venligt modtaget af Statskirken i Norden. Den voksede op i England, bredte sig i 1766 til New York, og efter de forenede Staters Løsrivelse fra Moderlandet i 1783 blev dens Kirke størst i det frie Amerika, hvor den nu har sit Hovedsæde og tæller Millioner af Medlemmer. Allerede 1784 organiseredes i Baltimore Juledag den biskoppelige metodistiske Kirke, der paa Grundlag af en Konstruktion, der endnu væsentlig uforandret gælder, blev det største og betydeligste af alle de Metodist-Samfund, der udleder deres Oprindelse fra Brødrene Wesley.

For at forstaa den Sag, de følgende Sider behandler, er det nødvendigt i ganske korte Omrids at tegne denne Kirkes Struktur, dens vigtigste Bud til sine Medlemmer og dens Fremvækst i Danmark, det Land, der nyder den tvivlsomme Ære at være bleven Skuepladsen for det paa en Gang sørgelige og for os ydmygende Drama, der for Historien vilvære knyttet til Biskop Anton Basts Navn.

Læren er kortelig denne:

1. Metodisterne tror paa den treenige Gud.

2. De tror paa Kristi Fødsel som Menneske, hans Offerdød paa Korset og Menneskehedens Frelse ved denne.

3. De tror paa Opstandelsen og Dommen ved Genkomsten.

4. De tror paa den hellige Aand.

5. Biblen, den hellige Skrift, er nødvendig for Frelsen, hvad der ikke staar at læse der, kræver ikke Tro. Og de nævner visse kanoniske Bøger af den gamle Pagt samt hele det nye Testamente.

6. De anerkender den Morallære, der indeholdes i Budene — d. v. s. det den gamle Retslære kaldte: Guds Lov.

7. De tror paa Syndefaldet og Arvesynden.

8—12. De tror, at den frie Villie er afhængig af Naade, at Retfærdiggørelse naas ved Tro og ikke ved Gerninger og Fortjeneste, dog anerkendes de gode Gerninger som Troens Frugter, gode Gerninger ud over Budene anerkendes ikke som særlig Fortjeneste og om Syndsforladelse efter Retfærdiggørelse lærer de, at den er mulig.

13—19. Om Kirken lærer de, at den er de troendes Samfund, hvor Ordet prædikes og Sakramenterne administreres. De benægter Skærsilden og Tilbedelse af Helgener, og de kræver Gudstjeneste paa Folkets Sprog. Daaben og Nadveren er deres Sakramenter, og de tager Afstand fra andre, særlig Katolikerne med deres Kreds af Sakramenter. Daaben er et Tegn paa Genfødelsen, og Børn skal døbes i Kirken. De benægter Transubstantiationen, men indtager Nadveren i de to Former som Symboler. Lægfolk bør nyde begge Former.

20—25. De hævder, at Offeret er sket en Gang og ikke kan gentages. Præster maa indgaa Ægteskab. I Kirke-Ritualerne giver de udstrakt Frihed og overlader dem til de enkelte Kirker, dog at Menigheden bør følge dem, naar de er givne. De anerkender Statens Magt og Ejendomsretten, kan anbefale Afholdenhed, de tillader Ed forlangt af Retten.

Som det heraf vil ses, er der i denne Kirkes Trosartikler intet, der i sit Væsen afviger fra det, vore Børn lærer, om der maaske i Dogmerne er Forskel fra de lutherske.

De almindelige Regler, Metodisterne paalægger deres Menigheder er af en væsentlig religiøs Natur, idet de stiller Menighedens Saligheds Sag i første Række, men dernæst kræver et Liv, der holder sig fri for de Synder, der er i alle kristne Staters Moral og Straffelove betegnede som Synder og Forbrydelser, ligesom de pligttro giver Bud, der forener god Orden, Sædelighed og Redelighed i Samkvem med Mennesker.

Ganske særligt anbefaler de Velgørenhedsvæsenet: mætte de sultne og klæde de nøgne. Indtrængende kræver de af deres Menigheds Medlemmer, at de flittigt dyrker Gud ved Kirkegang og Læsning i Bibelen, at de deltager i Nadveren og holder Bøn, at de faster og er afholdende.

De holder Justits mellem Brødrene, tilgiver dem, der angrer, men udelukker de Uforbederlige af deres Samfund.

Det er let at se, at disse Regler heller ikke afviger stort fra de Anvisninger, den danske Folkekirkes Præster giver deres Sognebørn, kun det understreges som betydningsfuldt for den Sag, denne Bog behandler, at et lille Samfund som Metodisterne i høj Grad kræver et Menighedsliv, og at den, der i 40 Aar har virket som Præst i denne Menighed og har naaet den højeste Post indenfor denne i et langt Liv, maa have fulgt sin Kirkes Regler ud over Bogstaverne og derved dannet sin Karakter og sin Livsførelse under Brødrenes vaagne Iagttagelse saaledes, at det er en betænkelig Sag for Udenforstaaende pludselig at sigte en saadan Mand for Handlinger, der kun kan skyldes en slet Karakter og en umoralsk Vandel.

Kirken ledes fra Amerika og bestaar af lokale Samfund, der holder fjerdingaarlige Konferencer. Generalkonferencen holdes hvert 4. Aar i Amerika og bestaar af Præster og Lægmænd, der vælges. Den er Kirkens øverste Myndighed. Aarskonferencen optræder i de forskellige biskoppelige Samfund, og i det hele ligger Kirkens Styre i Biskoppernes Hænder, frit under Generalkonferencens Kontrol hver i sin Kreds.

Metodisterne kom først ret sent til Danmark, det var Pastor Ch. Willerup, der i 1858 lagde Grunden til det danske Metodistsamfund, og dets Vækst var langsom. Først i 1865 blev Samfundet statsanerkendt og i 1866 indviedes St. Marcuskirken (Jerusalemskirken) i Rigensgade. I Aarenes Løb blev der dannet Menigheder i Provinsbyer og ude paa Landet, men de var smaa og ubetydelige. Sin Missionstidende fik Samfundet i 1873, og tyve Aar efter var der i flere store Provinsbyer som Randers, Odense og Vejle bygget anseelige Kirker, ligesom en Række Kapeller var vokset op i de mindre Byer.

Det var for Størstedelen Smaafolk, der sluttede sig til Samfundet, men blandt Præsterne var mange dygtige og ansete Mænd, og i 1884 talte Samfundet 1000 Medlemmermed 22 Søndagsskoler, der underviste 1400 Børn. Kirken raadede over Ejendomme til Værdi af over 300,000 Kr. Den lededes af en Superintendent under en Biskop i Amerika.

Men selvfølgelig førte dette lille Samfund af troende, hvis Liv var præget af deres Tro, en stille upaaagtet Tilværelse i et Land, hvor Halvdelen af Befolkningen slet ingen Forbindelse har i det daglige med nogen Kirke, og de fleste af den anden Halvdel lever et socialt set meget frit Liv under Statskirken, der ikke kræver meget af sine Medlemmer, udenfor de Kristne, der har sluttet sig til enkelte bærende og førende Retninger.

Det er ikke for meget sagt, at den Mand, der først drog vort Samfunds Opmærksomhed hen paa det lille metodistiske Kirkesamfund, var Præsten Anton Bast ved Jerusalems kirken i København. I en forholdsvis kort Aarrække blev han den absolut ledende indenfor den sociale Forsorg og Slumvirksomhed i København, og med hans Navn og hans Blad »Fyrtaarnet« blev Interessen vakt for den metodistiske Centralmission, han havde skabt, saa hans Kirkesamfund i kort Tid blev et af dem, man lagde Mærke til, og et Medlemsled mellem de Kristne og lkke-Kristne, der ønskede at øve Godgørenhed og Barmhjertighed, og den store, fattige, nødlidende Kreds, enhver Storby rummer.

I henimod 20 Aar var det metodistiske Samfunds Anseelse knyttet til »Fattigpræsten«s Navn. Saa blev der Splid indenfor den lille Kreds af styrende og i 1924 skete det, at dette Kirkesamfunds første Mand, den stærke, energiske og beundringsværdige Biskop Anton Bast blev standset i sin velsignelsesrige Virksomhed.

Herom er det som sagt, at denne Bog handler. Dens Formaal er at yde Anton Bast Oprejsning i Folkets Dom, og derved bøde paa den begaaede uoprettelige Uretfærdighed, samt at bidrage til at mildne den Ulykke og det Angreb paa Ære, som det i sig selv anerkendelsesværdige Kirkesamfund har lidt, fordi dets Medlemmer forsømte i den rette Stund at flokke sig i Tillid om deres Samfunds bedste Søn.

3. Biskop Bast som Præst og Biskop.

Anton Bast er født 9. September 1867 i Løkken ved Jammerbugten af en oprindelig norsk Slægt, der kom til Danmark ved Aar 1800. Ved denne Tid kom nemlig Anton Basts Bedstefader fra Norge til Danmark og bosatte sig i Aalborg, hvor han ægtede en dansk Pige. Denne Christoffer Bast var Søn af en Læge, Johan Bast, der som Feltlæge under Napoleon deltog i det russiske Felttog og i 1813 druknede i Floden Berezina. Christoffer Bast blev Fader til 6 Børn og med Anton Basts Fader, Nicolaj Bast, kom Slægten til Løkken, hvor den endnu har flere Medlemmer. Anton Basts Fader var svagelig og ernærede sig som Malermester, Børnene maatte tjene for Føden og Anton Bast blev Hyrdedreng i Børglum Herred. Faderen havde sluttet sig til den metodistiske Menighed, i 1885 blev Anton Bast selv Metodist og Prædikant, og efter sin Kirkes Love og den nødvendige Uddannelse blev han i 1890 Præst ved Menigheden i Vejle, hvorfra han i 1895 blev forflyttet til Odense. Her virkede han i elleve Aar og deltog med Iver i Afholdssagens Arbejde, ligesom han traadte ind i det kommunale Liv som Byraadsmedlem og blev en benyttet Mand i Arbejdet for social Forsorg.

Fra sine teologiske Studieaar havde han været grebet af Afholdsbevægelsen og han var gennem sit Arbejde for denne kommet i Berøring med saamegen Nød og Fattigdom, at han ofrede al den Tid, hans kirkelige Arbejde levnede ham, i den sociale Forsorgs Tjeneste; et Arbejde hvortil hans Væsen og Evner gjorde ham særlig skikket, i første Række, fordi han forstod at vinde de fattiges og udstødtes Tillid og forstod dem bedre end nogen anden. Han skabte Redningshjemmet »Stormly« i Hjallese og grundlagde i Aaret 1897 Bladet »Fyrtaarnet« ved egne Midler; et Blad, der fra først af støttede Afholdssagen og som han ejede og drev for egen Regning til Aaret 1923, da han skænkede det til Centralmissionen.

I 1906 blev han Præst ved Jerusalemskirken i København og her kom hans Livsvirksomhed til at ligge, her var det han ydede sit store Arbejde, her var det han vandt sin Kirkes Tillid og opnaaede den Primat Stilling, der blev Aarsag til hans Misunderes Forfølgelse.

Jerusalemskirken var lille og fattig, den var i Gæld og dens Kasse var tom. Bast maatte laane Penge for at bringe Orden i Tingene, men efter to Aars haardt Arbejde var han lige ved at give op. Saa fandt han i Samraad med Biskop Burt den Udvej at skabe en Mission efter den Wesleyanske Central-Missions Mønster. Og medens Kirken og Pastoratet fortsattes som vanligt indenfor Metodistkirken, skabte Bast med Støtte fra Amerika af et Par Tusinde Kroner, en Mission, den senere Centralmission, en selvejende, selvstøttende Institution.

I 1906 bestod Menigheden af 292 Medlemmer med 277 Børn i Søndagsskole og med en Kirkeindtægt af ca. 30,000 Kr. I 1910, da Centralmissionen stiftedes var Menigheden paa 411 Medlemmer med 630 Børn i Søndagsskole, dens Indtægter var ca. 80,000 Kr. og Centralmissionens Indtægter ca. 12,000. I 1920 var Menigheden paa 567 Medlemmer med 530 Børn i Søndagsskole. Kirkens Indtægter var ca. 140,000 Kr. og Centralmissionens Indtægter var over en Million Kroner.

Disse Tal giver bedre end en lang Udvikling Betydningen af Basts Arbejde. Hans Menighed var kun lille, den levede sit eget Liv uforstyrret i den store By, men knyttet til den og med ham som Leder havde han skabt en Virksomhed af et Omfang som en Statsinstitution, en privat Fattigforsorg med et Millionbudget, der havde knyttet Byens Borgere, ja hele Landet til hans Virksomhed og gjort den til et stærkt vejende Led i Staden og Landets sociale Forsorg.

Og vel at mærke, alt dette var én Mands Gerning, Centralmissionen var Anton Bast og kun ham, paa hans Skuldre hvilede alt, hans var Æren, men ogsaa det næsten ubeskrivelige Slid, der var uundgaaeligt i et saa vældigt Arbejde. Og da denne Bog er en Skildring af den haarde Skæbne, der ramte Bast, er det allerede nu nødvendigt at sige, at han ved dette sit Arbejde havde skabt sig Modstandere af meget stor Betydning. Særlig var der tre Grupper, der ikke med Venlighed saa paa Metodistpræstens voksende Velgørenheds-Institution.

For det første Folkekirkens Præster, der stod langt tilbage for den uanseelige Metodistkirkes filantropiske Arbejde; kirkelig set levede Metodisterne deres stille Liv, deres Menighed bestod af en lille Kreds af Smaafolk, men deres Præst ragede ved sin Gerning op som et Taarn med en Indflydelse som de katolske Gejstlige i Opera pia’s Tid.

For det andet Bladene. — Disse mægtige Tidens Herrer, der selv i vidt Omfang driver filantropiske Virksomheder ved store Indsamlinger o. lign., men ikke kunde tage det op med Bast’s lille Blad »Fyrtaarnet« og Centralmissionens rige Strøm af indkomne Gaver.

Og før det tredie det stadig mægtige og mægtigere Socialdemokrati, der af Princip modvirker Velgørenhed og i Stedet sætter de velhavendes Pligt til ved høje Skatter at give Staten Midler til at øve den nødvendige sociale Forsorg.

Saalænge Bast virkede som Præst ved Jerusalemskirken sporedes denne Modvillie kun svagt. Ganske vist mærkede han, efter at have afslaaet visse Tilnærmelser fra socialdemokratisk Side, stadig Arbejderførernes Uvillie, men hans udstrakte filantropiske Gerning i Proletariatets store nødlidende Kreds gjorde ham saa populær blandt Arbejderbefolkningen, at man aldrig for Alvor angreb ham.

Det blev først, da han indenfor sin egen Kreds blev angreben, at han fik at mærke, at Landets og særlig Hovedstadens mægtigste Faktorer ikke var hans Venner og blev hans bitre Angribere.

I 1914 nedbrændte Jerusalemskirken, i hvis Krypt Bast havde indrettet Varmestuer for de Hjemløse, og da Krigen i dette Aar brød ud, fik han meget at kæmpe mod, men Smaastrid og Vanskeligheder indenfor et lille Samfund hører til Dagens Orden i vort Hjemland, og med sligt er det ikke værd at beskæftige sig for meget.

Da Forfølgelsen brød ind over Anton Bast og det lykkedes ham, som vi siden skal se, at vise alle Angreb paa hans offentlige Virksomhed tilbage og klarlig bevise, at alt, hvad han skulde gøre Regnskab for, var i den bedste Orden, blev det Punkt, paa hvilket hans Fjender foreløbig fældede ham, hans private Økonomi. Og derfor sker i denne Fremstilling det usædvanlige, at det, der maa dvæles ved og omtales udførligt, ikke er den vældige offentlige Godgørenhed, ikke det kirkelige Arbejde, men Basts private Liv, ja, endog noget saa smaat, som hans private Regnskab og hans Forhold til sine egne Penge.

Thi det maa siges allerede her, da Angriberne rejste Forfølgelserne mod Biskop Bast, var deres hæse Angrebs Hyl dette: Denne Mand har taget og misbrugt de Fattiges Penge.

Da Sagen var undersøgt og Dom blev fældet, maatte man indrømme, at de Fattiges Penge var der til sidste Øre og var gaaet til de fattige, som deres Bestemmelse var. Og saa gik det hverken værre eller bedre, end at den Mand, der ved sit haarde Arbejde havde skaffet de Fattige ca. 7 Milioner Kroner, ved Blindhed og Uforstand blev dømt for at have brugt sine egne Penge til at give de Fattige.

Det skal nemlig slaas fast allerede her, at det er Sandheden om Anton Bast og den jammerlige Sag, hans Forfølgere rejste mod ham med Øvrighedens og den blinde Offentligheds Støtte.

Thi ganske vist er denne Bog ingen Apologi, Anton Bast er ingen Martyr, der behøver Medynk, denne Bog er et eneste følt og glødende Angreb paa den Uforstand og den taabelige Blindhed, der har sønderslaaet en af vor Bys største og mest fortjenstfulde Virksomheder — men det har den tilfælles med en Apologi, at den samtidig med, at den ærligt fører Angrebet mod dem, der bærer Ansvaret for Uretten, stiller den, der led Uretten, i den Stilling til Sagen, hvor han har retfærdigt Krav paa at staa.

I de første Aar, lige til Kirken brændte i 1914, boede Bast Stokhusgade i en lille Lejllighed. Hans Hustru var ofte syg, hans Døttre svagelige og han maatte underholde dem alle og tillige give sin begavede Søn en god Opdragelse.

Allerede i 1895 havde Bast grundlagt sit Blad »Fyrtaaræt«, som han selv holdt gaaende, og nu ønskede han at udvide det, for at det kunde tjene hans Livsværk i Velgørenhedens og Slumarbejdets Tjeneste, om dette vil siden blive talt. Centralnissionens velgørende Institution voksede, og Bast traadte frem i en afgjort ledende Stilling indenfor sin Kirke.

Hans Indtægter var smaa, men han var nøjsom og havde altid noget tilovers for dem, der søgte ham. Der blev under Sagen, uden at Retten nogensinde tog mindste Notits dertil, fremlagt Hundreder af Vidnesbyrd om den storstilede Velgørenhed, Bast har øvet. Og det skal her understreges, at alden Løn, Bast fik for en Hjælp uden Betingelser, en Godgørenhed, der ikke kendte Grænser, en Diskretion, der aldrig blev brudt, er den, at denne Mand, der har givet bort mere end nogen anden dansk Mand nogensinde har givet, ikke Tiende af hvert som de gamle Jøder, men alt, hvad han havde, og satte sig i dyb Gæld for at give, er bleven straffet ene og aleneaf den Grund, at han ikke har sikret sig Kvitteringer eller Bevis for de Hundredetusinder, han har skænket bort af sine egne ved haardt Arbejde fortjente Penge, gennem en Menneskealder.

Naar han under Sagen talte derom, blev det opfattet som usandfærdigt Praleri. Han har skabt »Fyrtaarnet«, arbejdet uden Vederlag for Bladet i over tyve Aar, baaret dets Underskud, der har været oppe paa 50,000 Kroner, afleveret alt, hvad det har givet i Overskud og nu har tolv læge Nævninger dømt ham i Ukendskab og Uvidenhed og tre Dommere stadfæstet Dommen, fordi det ikke nytter det allerfjerneste overfor en Sigtelse for Forbrydelse, der er bleven accepteret af et Flertal af Nævninger at klarlægge, at Sigtelsen er ubeviselig. Nej, en helt ny dansk Retssædvane kræver, at den sigtede selv skal bevise, at han er uskyldig.

Den Harme, der fylder den, som har sat sig ind i Sagen, er saa stærk, at den frister til de skarpeste Udtryk mod den Samfundsmagt, der saaledes øver Uret og lønner et uvurderligt Borgerarbejde med Straf og Forsmædelse, dog er der kun at sige: hele Verdenshistorien er en fortsat Række af Underkendelser af Domme, og at vi dog endnu her i Danmark ikke er kommen videre, end at vi med nogen Sikkerhed kan sige, at vore Dommere ikke bevidst og med Villie øver Uretfærdighed.

Men det er tungt nok, at det skal kunne hævdes, at de øver den uden at ville og uden at vide det, og det er tungere at maatte tilstaa, at engang øvet, lader den sig ikke oprette — af formelle Grande!

I 1920 blev Bast som den første Ikke-Amerikaner valgt til Biskop i Norden, han fik en betydelig Indtægt af over 40,000 Kr. om Aaret og ved den Støtte, der ydedes ham fra Amerika, blev han i Stand til at udvide sin Virksomhed og kom til at raade over Millioner.

Der bliver sikkert næppe mere valgt nogen Biskop i den biskoppelige Metodistkirke, der ikke er amerikansk Borger. Thi, som det blev sagt paa Generalkonferencen i 1924: Vi kan ikke udnævne en Biskop i et Land, hvor vi ikke kan beskytte ham.

Biskop Bast blev fældet af Misundelse og Ondskab, fældet ved Statens organiserede Domsmagts Medvirken, dømt for Forbrydelser, som ikke alene han ikke havde begaaet, men som overhovedet ikke var begaaet af nogen mod nogen!

Og hans Kirke, der kendte ham, stolede paa ham og aldrig opgav denne Tro selv efter Dommen, stod hjælpeløs uden at kunne træde til og værge eller beskytte ham. Bastsagen vil gaa over i Historien som et af de sørgeligste Justitsmord, som Vidnesbyrd om, hvorledes en ædel, selvopofrende og jernflittig Mand kan blive slaaet til Jorden og ødelagt ved »den blinde Gudinde«s fortvivlede Fejlgreb, der gør den højeste Ret til den højeste Uret. Naar en Mand er myrdet, kan det forstaaes, om en uskyldig, hvem Indicier er imod, fældes ved Dom. Det er hjerteskærende og fortvivlende, men det er forstaaeligt. Naar en Mand er frastjaalet Summer, et Hus nedbrændt eller store Bedragerier forøvet, og en uskyldig dømmes derfor, er det haardt og beklageligt, men det er forstaaeligt, da Skaden dog er forvoldt og paaviselig og Samfundet vil ramme dem, der forvoldte den, selv om det undertiden rammer den urette. Men naar der, som i Bastsagen ikke er forvoldt nogen Skade, naar ikke et eneste Menneske melder sig som den, der har lidt Tab, og hele det vældige Apparat sættes i Bevægelse paa løgnagtige Sigtelser mod en uskyldig Mand, der dømmes uden Bevis for Handlinger og Gerninger for den ikke begaaede Forbrydelse, der kun eksisterer i Rettergangens Akter, men aldrig har været ude i Virkeligheden, saa er det meningsløst, ubegribeligt, ja — er det ikke Vanvid?

Og saadan er det i den Sag, denne Bog behandler.

Vi skal nu først skildre den Virksomhed, Bast har skabt, og den Stilling han indtog, før Angrebene paa ham kom frem. Dernæst skal vi skildre hele den fortvivlede Sag i dens Enkeltheder. Den er et Sidestykke til den kendte Dreyfus-Sag i Frankrig, blot at vi som danske maa føle dyb Skamfølelse, fordi vort Fædreland ikke som Frankrig gav den uskyldig dømte fuld Oprejsning, da det viste sig, at Beskyldningen mod ham hvilede paa Løgn og Forvanskninger, men at der endnu den Dag i Dag er Mennesker, der af Uvidenhed eller Ondskab fremsætter de Beskyldninger, der Punkt for Punkt er viste tilbage.

4. Den sociale Virksomhed set med Fortidens Øjne.

Nu da saa svære Storme er gaaet hen over Biskop Bast, vil det for Læserne af denne Bog være nyttigt at se, hvorledes han selv og hans Samtid saa paa hans Virksomhed, for blot faa Aar siden, inden Uvejret brød ind over hans Livsgerning.

Her gengives tre Bidrag fra et Værk om Centralmissionen fra 1919; de gengives med deres oprindelige Ord, vi skal se, hvorledes der saa ud i den venlige Dal, Uvejret har hærget, og vi skal læse det, idet Skyggerne af det hærgende Vejr danner en Baggrund i vor Bevidsthed, mens vi læser, uden at der, i det vi læser, findes endog i Anelser et Forbud om Ulykken.

1.

Først nogle Ord af Anton Bast om Centralmissionen.

Forhistorie og Grundlæggelse.

Det er i Aar 10 Aar siden, Centralmissionen blev organiseret som en fast Institution, og i den Aneldning vil vi udgive et Skrift, som skal have det Formaal at give et Tilbageblik, en Oversigt og — et Fingerpeg imod Fremtiden.

Ti Aar! Er det virkelig kun ti Aar siden, jeg sammen med de faa, der forstod Hensigten med og erkendte Nødvendigheden af et saadant Arbejde, begyndte at organisere det Arbejde, der allerede i nogen Tid havde været i fuld Gang. — Det er ufatteligt. Jeg synes snarere, det forekommer mig som 50 Aar. Men er det underligt? Tænk først paa, hvilken uhyre Sum af Omtanke, Planer, Bekymringer, Omskiftelser, Kampe, Sejre, Sorger og Glæder — alt i Forbindelse med en Samling af Sejre og Nederlag, disse Aar rummer, — og tænk paa, hvilken Revolution Kirkens Brand, med hvad den medførte, bevirkede i alt — og saa Verdenskrigen, med hvad den har virket i vore Sind, idet den lagde næsten som en Sagntids-Taage over alt, hvad vi havde oplevet før den, mens den overlæssede vort Følelsesliv, vor Interessesfære og overspændte vor Modtagelses- og Orienteringsevne samtidig med, at den gjorde os baade nervetrætte og overfladiske. Alt dette gør, at jeg synes, den Tid, der er gaaet, siden vi organiserede Virksomheden — og bestemte os til at gaa frem ad de Baner, vi har foresat os at fastholde, er som en lang Række af store Aar under Lys og Skygge — i Smil og Graad.

Men skulde Centralmissionens virkelige Historie skrives, saa maatte Udgangspunktet rykkes endnu langt længere tilbage — saa vilde det ogsaa blive endnu vanskeligere at betegne det; thi om jeg turde tale om Centralmissionens Arbejde i de ti Aar under Betegnelse »Daad og Dagværk«, saa kan jeg ogsaa med Sandhed sige, at der foran dem ligger mange Aar i Drøm og Digt — i Længsel, Brydninger, angstfulde Tilløb, omsorgsfuld Forberedelse, bævende Ansvarsfølelse — baaret i Bøn af et voksende Kald fra Gud og en — stundom forgrædt Kærlighed til Mennesker i deres Nød.

— — —

Jeg vil gaa langt tilbage — til min Ungdoms Aar, da det evige Livs Kræfter begyndte at røre paa sig i min Aand, og Kaldet til at gaa ud og arbejde i Mesterens Vingaard blev bevidst, klart og stærkt; — da følte jeg mig i Drømme, som ikke var Søvnens, stillet overfor uhyre Menneskeskarer, der ventede noget af mig, som jeg følte mig ansvarlig for — og som jeg maatte give mig til. Jeg følte mig afmægtig samtidig med, at mit Bryst var saa bristende fuldt af noget, jeg ikke kunde give Navn, Form eller Afløb, men jeg syntes, at jeg havde saa meget, saa uendelig meget at give — netop af det, som Skarerne, der nu begyndte at strømme sammenforan min inderste Bevidsthed, trængte til. — — Og Aarene gik og kom. Jeg blev Præst, arbejdede, prædikede med mere eller mindre Held — de fleste syntes med stort Held. Men jeg var aldrig ganske glad i Gerningen. Jeg syntes hele Tiden, at jeg kun levede og virkede halvt. Der var et Væsen i mig, der sad i Fængsel. Jeg gav Folket Ord — Ordene — Guds Ord — og mine egne — vel mest mine egne, — og jeg gjorde, som mange andre, en Gerning, varetog en Tjeneste, som under Skrøbelighed alligevel blev i nogen Maade til Nytte og Velsignelse, men jeg syntes aldrig, jeg naaede til dem, der behøvede mig mest — det var da i hvert Fald kun lejlighedsvis. Og saadan syntes jeg ogsaa, det gik de andre Præster, jeg kendte.

— — Jeg aflagde i 1896 et Besøg i London og kom der i Forbindelse med den højtbegavede, gudindviede og energiske wesleyanske Metodistpræst Hugh Price Hughes, som var Banebryder for den store Fremskridtsbevægelse i England, der bragte ikke blot Evangeliets Ord til Frelse for Sjælene, men som ogsaa bragte Evangeliets Omsorg og Kraft til Oprejsning, Redning og Lindring i Nøden til de forpinte, forsømte og fordærvede indenfor alle Samfundsklasser ude i det store, brusende Folkehav. Jeg saa med hvilken altbetvingende Energi, bævende Medlidenhed og kristelig Opofrelse, Hughes sammen med sine loyale Hjælpere gav den lidende Verden omkring sig — baade dem, der strømmede til hans Forsamlingssale, og dem ude paa Syndens og Sorgens Veje — Evangeliets Frelse i religiøs, i human og i social Henseende, og med bævende Hjerte drog jeg hjem til Danmark igen med et Indtryk, en Inspiration og en Dragelse henimod de ulykkelige og — uhjulpne Folkemasser, der som Lazarus ligger ved den rige Mands (Menighedens) Dør, fuld af Saar.

Og mens jeg søgte at bringe den enkelte og de mange Evangeliets Hjælp — ikke blot med Menneskelæber: Kirketjeneste, men med Menneskehænder: Kærlighedstjeneste — og det var alt saa skrøbeligt, saa utilfredsstillende for mig selv — smødte jeg noget andet, som ikke blot greb mig, men fik indgribende Betydning for mit Liv og min Gerning.

— — — To Bøger faldt i mine Hænder, og det varsmaaske fuldt saa meget deres Titel, der slog ned som Lyn i mig, som deres Indhold. Den ene var William Stead’s Bog: »If Christ came to Chicago« — og den anden var Charles M. Sheldons: »In his steps« — eller: »Hvad vilde Jesus gøre?«

»If Christ came«. — »Dersom Kristus kom«. Tænk, om han kom for at holde Dom over Kirkevæsen, Kirkemaskineriog Præster,— — — eller om han kom, om han selv var Præst ved en Kirke, der laa midt i en Storbys brusende, brølende, larmende, lidende og døende Folkemængde! Hvad vilde han gøre? Vilde han slaa sig til Taals med at prædike saa og saa mange Gange til en bestemt lille Kreds, hvis Kristendom for en Del bestod i at stille Fordringer til Præsten og Forstanderskabet? Vilde han føle det som sit Kald at holde en Menigheds- eller Kirkemaskine, der kunde snurre rundt paa Stedet, gaaende? Var det saadan, han var, da han vandrede hernede?

Eller hvad vilde han gøre? —

Svaret var let at give. Og kun Gud ved, hvor meget jeg har lidt og kæmpet under dette Svar — og hvor knust mit Hjerte den Dag i Dag er under det. Ak, om Menighederne og deres Tjenere kendte ham, blev grebet og fyldt af hans Kærlighed — og vilde gaa ind i hans Lidelsers Samfund—han, som én Gang led for Verdens Synd, men som altid lider med Menneskene i deres Nød og Fortabelse, — jeg gentager: Om vi kendte ham, om den Kærlighed, der drog ham til os arme ned, fik Lov at fylde og tvinge Menigheden, saa blev alt snart anderledes i det brusende Folkehav.

Kan det forundre nogen at høre, at efter at alt dette —om hvilket jeg kunde skrive tykke Bøger — havde grebet ind mit Liv, laa alt — særlig hvad min Gerning angik — i en anden Belysning for min inderste Bevidsthed. Det, der i min Ungdom og i Aarenes Løb var en bævende Længsel, blev nu et klart Kald. Jeg saa, at der var kun én Vej for Kirken og dens Tjenere at gaa, og det var: I Mesterens Fodspor — ud til Verdens Nød — ind til de bristende Hjerter.

Paa den Tid brød mine Længsler og mit Kald frem i Digtet, som findes foran i denne Bog (Mindeskriftet). Og jeg forsøgte sammen med andre, som gik med de samme Længsler, atfinde Vejen ud til den lidende Verden — ind til de bristende Hjerter. — Men det viste sig snart, at Vejen var vanskelig og trang. — I Odense, hvor jeg paa den Tid levede og virkede — og i København, hvor jeg i 1906 overtog den Kirke og Menighed, hvor Centralmissionen har sit Hjemsted, fik jeg den store Glæde, at en Del Venner, som stod mig nær i Arbejdet, deltog i mine Bestræbelser for at finde Vejen frem.

Og vi fandt den. Jeg nærer efter disse Aars Forløb ikke et Gran af Tvivl om, at det Program, Centralmissionens Arbejde blev begyndt og senere organiseret under: Missions-, Barmhjertigheds- og Redningsvirksomhed — under Mottoet: »Sjælen i al Barmhjertighed er Barmhjertighed imod Sjælen« er et Udtryk for Kristi Lære, Kristi Liv og Kristi Hensigt med hans Menighed — og dens Mission i Verden.

—Ja, derom er jeg fuldt forvisset. Og lige saa vis er jeg paa, at de Idéer og Tanker, disse Ord dækker, er den eneste forsvarlige og fremkommelige Form, under hvilke Kirken dens ydre Skikkelse — frigjort i sit indre Liv — skal og kansarbejde og vinde frem under det moderne Liv særlig i Storbyserne med deres vældige Skarer af lidende og vildfarne Mennesker inde i disse Byers brogede Virvar under utallige Farer og Trængsler.

—Jeg kan ikke komme ind paa en udtømmende Skildring af, hvorledes det Arbejde, der efterhaanden blev organiseret under Fællesnavnet: Centralmissionen, blev paabegyndt. Maaske faar jeg engang Tid til at skrive om det. Utallige Bladartikler og Bladudklip fra baade Hovedstads og Provinsblade — fra denne Periode dog særlig Hovedstadsblade — som jeg har indklæbet i Bøger, giver Grundlæggelsens Historie en saare levende Form. Jeg skal her kun bemærke:

Min første Tanke var — jeg haaber, at det ogsaa skal blive min sidste — at gøre evangelisk og socialt, hvad jeg troede, Jesus vilde gøre.

Jeg bad Mennesker, der havde samme Opfattelse og samme Sind, om at hjælpe mig med Arbejde og Penge.

Jeg indviede mig til Gerningen med den Beslutning, at jeg vilde være tro imod mine Idealer og mit Kald, og at jeg vilde give hele mit Liv til denne Tjeneste.

Jeg gav mig — som jeg fremdeles søger at gøre — hen til Gerningen i Bøn med Kristi Karakter, Kærlighed, Eksempel og Gerning for Øje i enfoldig Tro paa, at Guds Aand vilde lede mig, naar jeg havde den rene Hensigt at ære Faderen i Himlen og tjene hans Børn paa Jorden — ikke blot de gode, men ogsaa de onde.

Jeg besluttede — og er fremdeles besluttet paa — at jeg vilde drive Virksomhederne, som en Forretningsmand driver sin Forretning. Han planlægger, han gør sig Møje, han holder ud, han anspænder alle sine Evner med det ene Maal for Øje: At tjene Penge, — og jeg har forsøgt at sætte alt, der var og blev mig betroet, i Bevægelse for at tjene Gud, tjene mine Medmennesker religiøst og socialt og derigennem tjene Samfundet, som vi alle personligt har større Ansvar overfor, end Samfundet har overfor os.

Jeg har hele Tiden søgt at gaa forretningsmæssigt frem i Evangeliets Aand. Centralmissionen er forretningsmæssigt ledet, baade hvad det angaar at tilvejebringe Penge og at give dem ud. Og hele Arbejdet er forretningsmæssigt ledet. Jeg har efterhaanden dannet mig mit eget System, som er et Udslag af den Opdragelse og Uddannelse, min Personlighed er undergaaet i Guds Skole.

Paa mine Studierejser i andre Landes Storbyer og Missioner, saavel som ved mine literære kristeligt sociale Studier, har jeg mere søgt at lære, hvad jeg ikke skulde gøre, end hvad jeg skulde gøre, ved at faa Klarhed over, hvor andre greb fejl, og hvad andre maatte forandre i Tidens Løb. Dette befriede ikke mig for Fejltagelser, men jeg tror, at jeg havde begaaet flere, dersom jeg ikke var gaaet frem efter denne Regel.

Det har stedse været Formaalet at holde det evangeliske i Forgrunden, men samtidig at organisere, lede — og efterhaanden fuldkommengøre Missionens mange samvirkende Virksomheder saaledes, saa de berører og forsøger at afhjælpe enhver Side af menneskelig Nød baade aandelig og legemlig. Og dersom nogen er i Tvivl om det, saa er han hermed indbudt til at bo hos os, samarbejde med os og stifte Bekendtskab med de forskellige Virksomheder i nogen Tid, — og da véd vi, at vi vil have den paagældendes Forstaaelse, Anerkendelse og Tillid.

Vi arbejder stadig med det for Øje, at den Hjælp, vi søger at bringe de enkelte og Hjemmene, skal være Hjælp til Selvhjælp — og derigennem en Tjeneste, vi udfører til Samfundets Vel. Dette giver os da ogsaa Frimodighed til uafladelig at henvende os til baade Personer og lnstitutioner om Penge til Virksomhedernes Drift og til Barmhjertighedsarbejde overfor de mange tusinde Tilfælde, der i forblødt Trang henvender sig til os.

Vi føler os særlig kaldede til at hjælpe dem, der paa Grund af andres Brøde og Forsømmelse lider uskyldigt — og her er det altid Kvinder og Børn først. Men saa er det ogsaa de svage, det gælder. Dem, der ikke kan bane sig selv Vej, dem, der sejles agterud af de yngre og stærkere, dem, der paa Grund af begrænsede Evner og Brist paa Duelighed ikke kommer med i Betragtning paa Arbejdsmarkedet — og endelig de vildfarende, dem, der paa Grund af Synd og Last lever paa tværs af deres Livs Bestemmelse — dem vil vi kaste Redningslinen ud til, inden de gaar tilgrunde i Livets og Syndens Malstrøm.

»Vi tager Staklen under Arm, som Latter og Spot maa døje, Gudsbilledet i den forpintes Barm vi vogter med Broderøje«.

— — — Vi gør det for Kristi Skyld, hvis Kærlighed tvinger os, vi gør det for hans eller hendes Moders Skyld, vi gør det for Staklens egen Skyld — for hans Menneskeværds og Menneskebestemmelses Skyld — og vi gør det for Samfundets Skyld; thi Samfundet bestaar af Individer, og for hvert Individ, der gaar tabt eller lever abnormt, lider Samfundslegemet Skade.

Vi tror, at naar vi arbejder saaledes, er vi i Guds Plan, paa Guds Vej — under Guds Velsignelse. Jeg fastslaar aldrig en Metode, før den viser sig at tjene det Formaal, den skal, og jeg er villig til at forandre den efter Omstændighederne saa langt, som Hensynet til de bærende Principper i Evangeliet tillader det.

Jeg modtager enhver Hjælp — baade personlig og pekuniær — der tilbydes, saa langt som det falder i Traad og Aand med foranstaaende — og saa langt som det paa det givne Tidspunkt kan tjene Virksomhederne. Penge, der indtjenes ved Forlystelser, som arrangeres til Fordel for Centralmissionen, kan jeg ikke modtage. — Og Assistance af Mennesker (Talere og Sangere), der ikke kan indgaa i den Tankegang og Form, vi virker i og under, kan vi heller ikke tage imod. Vi er en evangelisk Mission, der kun kan virke med eller ved de Midler og Kræfter, vi kan nedbede Guds Velsignelse over eller anvende i Jesu Kristi Navn.

Centralmissionen har modtaget en uhyre Hjælp fra Pressen lige fra Begyndelsen — og vi modtager fremdeles fra denne Magt en Støtte, som vi ikke kan vurdere højt nok. Vore mange Bøger med Bladudklip vidner i Sandhed derom. Og vort eget blad »Fyrtaarnet«, som jeg i Brydningsaarene i 90’erne begyndte at udgive under saare beskedne og trange Kaar, er efterhaanden bl.