Kong Sethis skatkammer og andre fortællinger

Da de store var smaa »eventyr fra verdensberømte mænds og kvinders barndom«

Ada Hensel & P. Falk Rønne

Tegningerne af
Oscar Knudsen

Lindhardt og Ringhof

Kong Sethis skatkammer og andre fortællinger

Copyright © 1940-41, 2016 Ada Hensel, P. Falk Rønne og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711526347

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

En fortælling om ramses II

Ramses II var en af de berømteste blandt Ægyptens Faraoner. I.67 Aar beklædte han Ægyptens Trone. Han foretog store Krigstog og vandt mange Sejre, men han var tillige en af Ægyptens største Bygmestre, og talrige storslaaede Ruiner minder endnu om hans Vælde og Byggelyst. Han døde Aar 1225 f. Kr. Hans Mumie blev fundet i 1881 og eksisterer endnu.

Kong sethis skatkammer

Et prægtigt Skib med Purpursejl gled sagte ned ad Nilen. Da det naaede ud for det store Ammonstempel, lagde det til ved Kajen og Ægyptens Farao, den mægtige Sethi, steg; i Land. Derefter satte han sig i sin rigt: prydede Bærestol for at lade sig bære hen til. Templet. Det var kun faa Skridt, men Farao var alt for ophøjet til at kunne gaa.

Bærestolen blev baaret af hans fornemste Hofmænd og andre af hans Følge bar vældige Vifter af Strudsfjer, med hvilke de tilviftede ham Kølighed. Overalt, hvor Farao kom frem, faldt Folk til Jorden for ham, for Ægypterne mente, at Farao var Guden Ammons Søn, og ham tilkom der guddommelig Ære.

Toget drog op ad den lange Allé, hvor det til begge Sider var en Række smaa Sfinkser af Sten. Lige foran Templet stod to prægtige Obelisker og bag dem paa hver Side af Indgangen to mægtige Statuer. De forestillede begge to Farao Sethi. Det var nemlig ham, der havde ladet Templet bygge, og han ønskede nok, at det skulde huskes til de fjerneste Slægter.

Lige bag Kongens Bærestol gik hans Søn Ramses, der var Arving til Riget. Han var nu en Dreng paa 14 Aar, og naar han blev 15, skulde han optages i Kongens Raad og være med til at fatte Beslutninger om, hvorledes Ægypten skulde styres.

Men da Processionen naaede Templets Port, hvor den blev modtaget af Ammons Præster, maatte Ramses alligevel blive udenfor. Kun Farao, der var Ammons øverste Præst, havde Adgang.

Det morede slet ikke Ramses at staa og vente mellem Hofmændene, til hans Fader kom tilbage. De var allesammen saa højtidelige og samtidig saa krybende ærbødige, at han blev helt utilpas derved. Derfor gik han paa egen Haand gennem den smukke Have, der laa foran Templet, og ned til Flodens Bred.

Der sad en Flok Drenge i Sandet. En af dem var anbragt i Midten med Ansigtet vendt mod de andre, og det var tydeligt nok, at han var den vigtigste Person i den Leg, de havde for.

Ramses blev staaende bagved dem og lyttede opmærksomt til, hvad der foregik.

Saa traadte en af Drengene frem, bøjede sig højtideligt og sagde:

»Oh, Amru, kan du løse denne Gaade? Hvem er det, der om Morgenen gaar paa fire, om Middagen paa to og om Aftenen paa tre!«

Den Dreng, der blev kaldt Amru, betænkte sig et Øjeblik. Ramses smilede. Den Gaade kunde han nemt løse, og pludselig traadte han ind i Drengenes Kreds.

»Det er Mennesket«, sagde han, »i Barndommen, som er Livets Morgen, kryber det paa alle fire, i den voksne Alder, som er Livets Middag, gaar det oprejst paa sine to Ben, og i Livets Aftenstund støtter det sig til en Stav, altsaa gaar det paa tre«. Den lille Amru rejste sig og bøjede sig højtideligt for ham.

»Indtag mit Sæde«, sagde han, »du tænker hurtigere end jeg«.

Ramses følte sig smigret og glad og satte sig paa den Sten, hvor Amru havde siddet, og alle Drengene klappede i Hænderne.

»Nu er du Konge i Legen«, sagde Amru, »og nu skal du vise, at du er klogere end alle vi andre, for det maa en Konge være«.

»Det kan du have Ret i«, svarede Ramses, »men hvordan skal jeg bære mig ad med det?«

»Det er da let nok. Vi retter alle mulige Spørgsmaal til dig, og du svarer«.

Ramses syntes, at det var en morsom Leg, og de tog straks fat. I lang Tid klarede han sig udmærket, for han var en forstandig Dreng, men da Amru tilsidst spurgte, hvorlangt der var fra Øst til Vest, kunde han ikke besvare Spørgsmaalet.

»Der er en Dagsrejse«, svarede Amru stolt, »for saalænge er Solen om at gaa fra Øst til Vest«.

»Ja, det har du Ret i«, udbrød Ramses, »nu skal du være Konge«.

»Nej«, svarede Amru alvorligt, »jeg ved godt, hverm du er, og naar du vil glæde os med at lege med, saa skal du ogsaa være vor Konge«.

Det syntes Ramses var meget forstandigt sagt, og i det hele taget behagede den snilde Amru ham meget.

Men nu lød Sølvtrompeterne fra Templets Indgang. Det var Tegn til, at Farao var i Færd med at forlade Templet, og Ramses maatte derfor skynde sig tilbage for at indtage sin Plads i Processionen.

Men han glemte ikke Drengene ved Flodbredden, og navnlig ikke den kloge Amru. Han gav en Tjener Besked om at skaffe at vide, hvem Drengen var, og Tjeneren udførte sit Hverv hurtigt og grundigt. Han fortalte, at Amru var Søn af en Skriver ved Templet, der havde ladet ham faa en udmærket Opdragelse.

Alle roste Amru som en baade klog og god Dreng.

Da Ramses fik den Besked, sendte han atter Tjeneren hen til Templet for at hente Amru over til Theben, Kongestaden med de 100 Porte, hvor Faraos prægtige Palads laa. Fra nu af boede Amru i Paladset og var hver Dag sammen med Ramses, ligesom de to Drenge blev undervist af de samme Lærere. Og snart blev de uadskillelige Venner.

De øvede sig ofte i den gamle Skarpsindighedsleg og var omtrent lige dygtige. En Dag sagde Ramses:

»Nu skal jeg give dig en Gaade, du ikke kan løse!«

»Lad mig prøve« ivrede Amru.

»Hør saa godt efter, men husk, du maa ikke fortælle den til nogen. Det er min Fader selv, der har fortalt mig den, og den er kun kendt af nogle faa udvalgte Mænd. Du har vel set min Faders Skatkammer?«

»Ja, udvendig«, forklarede Amru.

»Indvendig er der ikke ret mange, der har set det«, vedblev Ramses, »men du ved nok, at det er meget solidt. Min Fader har selv ladet det bygge. Der er kun een Dør, og kun den, der ved Besked, kan aabne den. Hele Bygningen ligger frit for sig selv. Dens Mure er af vældige Sten, som ikke kan rokkes. Taget og Gulvet i Bygningen er ogsaa urokkeligt fast, og der er ingen Aabninger hverken i Tag, Gulv eller Mure«. Amru nikkede meget interesseret.

»Farao er vis, at han har ladet bygge saa sikkert et Skjulested for sine Skatte«, sagde han.

»Ja, men det er slet ikke sikkert«, forklarede Ramses.

»Ikke sikkert, hvordan mener du?«

»Jo, ser du, min Fader har opdaget, at der er røvet af Gulddyngerne, og det ikke saa lidt endda. Gennem nogen Tid er der hver Nat blevet baaret Guld bort. Min Fader har ladet sætte paalidelige Mænd paa Vagt udenfor Skatkamret til alle Sider, men de har intet mærket. Alt har været ganske stille. Og alligevel er der hver Nat forsvundet Guld«.

»Har der da ikke været Vagt inde i Skatkamret?«

»Nej. Ingen anden end min Fader selv og Skatmesteren Psaru har nogensinde set det indvendig. De Slaver, der bærer Lædersækkene med Guld og Kostbarheder derind, har altid Bind for Øjnene. Min Fader ønsker ikke, at andre skal se, hvor rigt hans Skatkammer er«.

»Farao er vis«, nikkede Amru bifaldende.

»Farao selv kan ikke holde Vagt over sit Guld, og den gamle Psaru kan et Vindpust jo blæse omkuld. Men nu har jeg bedt om at faa Lov til en Nat at holde Vagt derinde«.

»Du er modig«, udbrød Amru beundrende.

»Det sømmer sig ikke for mig at være bange«, svarede Ramses, »men sig mig nu, du skarpsindige Amru, om du kan løse denne Gaade?«

Amru tænkte sig længe om, saa spurgte han:

»Hvem byggede Skatkamret?«

»Bygmester Phaon, men han døde straks, da det var færdigt«.

»Efterlod han sig ingen Sønner?«

»Nej, han var barnløs«.

»Ved Du, Ramses, hvor hans Hus laa?«

»Ja, i den nordlige Ende af Byen. Det er revet ned nu, og der, hvor det laa, er der Torveplads. Hjælper det Dig maaske til at løse Gaaden?«

»Jeg ved det ikke. Men sig mig, vil du holde Vagt derinde i Nat?«

»Ja, det vil jeg«, svarede Ramses bestemt.

»Kan jeg mon ikke faa Lov til at være med?«

»Nej, Amru, det vil min Fader aldrig tillade«.

»Men saa vil Du vel fortælle mig alt, hvad Du oplever derinde, ikke sandt?«

»Det skal jeg,« lovede Ramses.

»Saa kan jeg maaske ogsaa hjælpe dig til at løse Gaaden«, sagde Amru og faldt hen i dybe Tanker.

Den følgende Morgen lod Ramses sende Bud, at Amru skulde komme ind i hans Soveværelse. Ramses laa paa en Løjbænk, og han saa træt og noget bleg ud.

Han befalede sine Tjenere at forlade Værelset, og da de var blevet ene, begyndte han at fortælle, medens Amru lyttede spændt.

»Jeg holdt altsaa Vagt i Nat, som jeg havde lovet. Min Fader og Psaru ledsagede mig selv til Skatkamret og lukkede mig ind, og endnu engang spurgte min Fader mig, om det var min faste Beslutning at ville vaage derinde, hvortil jeg svarede ja, skønt jeg gerne indrømmer dig, at jeg ikke var helt glad derved.

Der er ikke meget at se inde i Skatkamret. Midt paa Gulvet staar der et stort Stenbillede af Ammon i Skikkelse af en liggende Vædder, saaledes som man jo plejer at fremstille ham. Omkring dette Billede staar Sækkene med Guld og andre Kostbarheder, og andet er der ikke i Rummet. Da Dørene blev lukket efter mig, var der ganske bælgmørkt. Ganske vist havde jeg en Lygte med, men den vilde jeg ikke tænde«.

»Det var klogt af Dig«, afbrød Amru aandeløst.

»Hør nu videre. I flere Timer sad jeg paa den Skammel, jeg havde ladet bringe derind. Der skete intet. Men saa pludselig lige omkring Midnat hændte der noget.

Med eet saa jeg to svagt lysende Prikker inde i Mørket, og jeg forstod straks, at det maatte være Ammons Øjne, der lyste.«

»Naa, og hvad gjorde du saa, Ramses?«

»Jeg blev angst. Det vil være urigtigt ikke at indrømme det. Jeg sprang op, saa hurtigt, at jeg kom til at vælte Skamlen, jeg havde siddet paa. I samme Nu slukkedes Lyset i Ammons Øjne, og der blev atter bælgmørkt.

Resten af Natten skete der slet ingenting, men jeg var ærlig talt glad, da Døren ved Morgengry atter aabnedes, og min Vagt var forbi«.

»Blev der saa stjaalet noget af Guldet i Nat?« spurgte Amru helt bleg af Ophidselse.

»Nej«, svarede Ramses, »Psaru undersøgte det med det samme, men han savnede intet«.

Amru nikkede tankefuldt.

»Hvad siger du saa? Kan du løse Gaaden? Tror du, det er Ammon, der fortærer Guldet?«

»Nej«, svarede Amru afgjort.

»Men hvad saa?«

»Det kan jeg maaske sige dig iaften. Sov nu, det trænger du til«.

Det lod Ramses sig ikke sige to Gange, han faldt næsten øjeblikkelig i en dyb Søvn.

Det var allerede blevet Aften, da han atter vaagnede, og han sendte øjeblikkelig Bud efter Amru.

»Naa, hvad har du saa fundet ud af«, spurgte han straks Vennen.

»Jeg har besøgt min Fader og gaaet mig en Tur, og derudover har jeg bare spekuleret«.

Ramses gav sig til hjerteligt at le.

»Tror du, at du kan løse Skatkamrets Gaade paa den Maade?«

»Ja, det haaber og tror jeg. Hør nu, Ramses, kan du, uden at det vækker for megen Opsigt, samle en halv Snes paalidelige Krigere en Time før Midnat, saa tror jeg, at jeg kan vise Jer Tyven«.

»Er det virkelig dit Alvor«, udbrød Ramses forundret.

»Ja, det kan du tro, det er«, svarede Amru, »men sørg nu blot for Krigerne«.

En Time før Midnat stod da den lille Skare parat ved Paladsets Port, der blev aabnet for dem. Amru og Ramses gik i Spidsen, og de andre fulgte efter saa lydløst, det lod sig gøre.

»Skal vi ikke til Skatkamret«, spurgte Ramses, »vi gaar jo en helt anden Vej«.

»Vi skal ogsaa et helt andet Sted hen«, sagde Amru, »men lad os nu være saa stille som vel muligt«.

Lidt efter stod de foran et ensomt beliggende og ganske ubetydeligt Hus. I nogen Tid blev de staaende i Skyggen. Saa hviskede Amru til Krigerne:

»Omring dette Hus og lad ingen slippe bort herfra. To af Jer følger os«.

Saa gik han ledsaget af Ramses og to Krigere hen til Husets Dør og tog et Tag i den. Den var lukket, men de fik hurtigt den simple Laas brudt op, saa de kunde træde ind i Husets eneste Rum. Det var udstyret som hos en almindelig Ægypter og ganske tomt.

»Det tænkte jeg«, hviskede Amru, »sluk saa Lygten, men vær rede«.

Længe stod de tavse i Mørket. Saa fik de Øje paa et svagt Lysskær, der strømmede op mellem Gulvets Planker. Straks efter lød en svag Støj, en Lem i Gulvet blev aabnet, og en Mand kom til Syne. Han maatte have en Lygte staaende dernede, for de kunde tydeligt skelne hans Skikkelse og se, at han bar en Læderpose i Haanden.

»Grib ham«, raabte Amru pludselig, »det er ham, der har stjaalet Faraos Guld«.

Manden udstødte et Rædselsskrig og satte sig rasende til Modværge. Men Krigerne overmandede ham hurtigt og bandt ham. Læderposen, han holdt i Haanden, var ganske rigtig fyldt med Guld.

»Kom, vi skal til min Fader«, sagde Ramses den næste Formiddag til Amru, »han maa vide det hele«.

De to Drenge begav sig til Tronsalen, hvor Kong Sethi sad paa sin Trone. Ramses bøjede sig dybt, men Amru faldt paa sit Ansigt og blev liggende ubevægelig, saaledes som Hofskikken bød det.

»Rejs dig blot, Amru«, sagde Farao venligt, hvorpaa han bød alle andre forlade Salen.

»Fortæl saa, Amru«, sagde han.

»Høje Farao«, begyndte Amru, »da Ramses fortalte mig om Ammons lysende Øjne, forstod jeg, at det var fra Stenbilledet, at Tyven maatte komme, der var jo slet ingen anden Mulighed, syntes jeg«.

»Og du havde Ret. Det er nu undersøgt. Fra Tyvens Hus fører en Gang hen under Ammonsbilledet, som er hult. En Sten i Fodstykket kan drejes fra indefra, — ikke udefra —, og en Haand kan stikkes igennem Aabningen og derfra naa Sækkene med Guldet«.

»Ja«, fortsatte Amru, »da jeg hørte, at der intet var blevet stjaalet den Nat, da Ramses holdt Vagt, bekræftede det kun min Tanke. Tyven er blevet bange, da han hørte Ramses vælte Skamlen. Han har slukket sin Lampe og er listet bort uden Resultat.«

»Ja, det er rigtigt, men hvordan kunde du regne ud, hvem han var, og hvor den hemmelige Gang endte?«

»Oh, Farao, det gik til paa følgende Maade. Igaar udspurgte jeg min Fader, som er Skriver, om hvad han kunde huske angaaende Skatkamrets Opførelse, og en Skrivers Hukommelse er god. Han fortalte mig, at Arbejdet udelukkende var blevet udført af nubiske Slaver, og at de alle var blevet sendt bort, da Arbejdet var færdigt«.