Larry Kent

Mord eller selvmord

Lindhardt og Ringhof

Mord eller selvmord
er oversat fra engelsk af Grethe Rothenborg efter

Home Sweet Suicide

Copyright © 1987, 2016 Larry Kent og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711528563

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Forfulgt

Jeg var så højt oppe, som det var muligt at komme. Dybt nede, næppe til at skelne med det blotte øje, var majoren. Af og til fik den brændende hede Arizona-sol hans bøsseløb til at glimte. Jeg havde set den riffel på væggen i våbenstuen på gæsteranchen, han bestyrede ... Boots and Saddles. Det var en Carboneri med kikkertsigte. »Jeg kan ramme et mandsstort mål på over fire hundrede og halvtreds meters afstand,« havde majoren sagt. »Hvis målet ikke bevæger sig, vil jeg holde hvad som helst på, at skuddet vil være dødbringende. Og på et hundrede og firs meters afstand kan jeg ramme et mål i bevægelse ...« Hans blik havde i det øjeblik hvilet på mig. »Selv et mål, der bevæger sig så hurtigt, som De gør, min ven.«

Majoren elskede at dræbe. Jeg huskede hans bedrifter under »politiaktionerne« i Korea og Vietnam, skønt jeg ikke kendte ham på det tidspunkt. Men jeg havde hørt mere end rigeligt om ham. Når som helst han kunne slippe fra sin infanteriafdeling, drog han af sted med sin riffel for at gå på snigskytteri. Det hed sig, at han havde dræbt over tre hundrede mand på disse ekspeditioner. Efter nogen tids forløb gav hæren ham kommandoen over en særlig deling snigskytter. Majoren havde med omhu udvalgt sig sine halvtreds mand. De havde sjældent modtaget ordrer fra højere steder; deres job gik ud på at dræbe det størst mulige antal fjender. Man sagde, at freden var kommet som et frygteligt slag for majoren.

Og nu var han dernede og fulgte mit spor.

Jeg havde tilstrækkeligt vand til nogle få dage. Det hårdeste ville blive nattekulden. At bygge bål var selvfølgelig utænkeligt. Jeg måtte søge ly i klipperevner og krybe sammen mod ørkenens isnende natteblæst.

Hvor tålmodig var majoren mon, tænkte jeg. Hvad nu, hvis han ikke fandt mit spor? Når jeg klatrede ned fra miniaturebjerget, ville han så være der for at tage imod mig? Ja, det var så sikkert som bare fanden! Så længe de regnede med, at jeg var her, ville de blive ved med at søge efter mig. Hvis de kom til det resultat, at jeg var sluppet væk, ville de måske stikke af.

De ville være tvunget til at stikke af, sagde jeg til mig selv. Jeg vidste for meget. De ...

En lille lyd brød ind i min tankegang. En skraben mod sten, som om en eller andens fod havde ...

Så kom albinoen rundt om klippeblokkens side.

Det var anden gang, jeg havde set ham smile. Selv hans lyserøde øjne smilede. Hans næse virkede som en klump ler, der med et uheldigt kast var anbragt i hans ansigt. Hans lille bitte mund lignede en babys. Det hedder sig, at albinoer er svage. Dette eksemplar havde en brystkasse som en overdimensioneret tønde. Musklerne i hans nøgne mave mindede om et gammeldags vaskebræt. Svag? Ikke som han holdt det store klippestykke over sit hoved – med én hånd.

– Jeg finde Dem, sagde han med sin mærkeligt musikalske stemme.

Jeg sigtede på ham med Webleyen. – Smid den sten, sagde jeg, – så vil De måske få lov at leve.

Han lo som et barn. – Ikke gode kugler i våben, smarte mand. Majoren tage kuglerne ud og ordne dem ...

Jeg trykkede på aftrækkeren og der lød et klik, endnu et og et til. Men et våben var det alligevel. Jeg løftede revolveren over mit hoved og kastede den. Albinoen veg ikke, søgte ikke at undgå våbnet. Det dunkede mod hans brystkasse, blev kastet tilbage, passerede mig og raslede ned ad klipperne bag mig. Efter et øjebliks forløb hørte jeg det ramme en klippeafsats længere nede.

– Det være ovre, sagde albinoen. – Det være slut her.

– Vil De dræbe mig?

– Jeg gemme Dem til major. Hvis De prøve at slippe væk, jeg knuse Deres hjerneskal.

– Det var det, man skulle have gjort ved Deres far, sagde jeg, – før han traf Deres mor.

Hans læber krængedes en smule, men det var også alt.

Jeg måtte gøre ham gal i hovedet. En ophidset mand handler uoverlagt. Jeg sagde: – Det var nok forkert, hvad jeg sagde om Deres far. Det var Deres mor, man skulle have slået ihjel. Hun må have været en virkelig skønhed, Deres ...

En knurren lød fra hans strube. Muskelbundterne i hans hals strammedes. En nerve bankede i hans tinding, og hans ansigt fortrak sig.

Jeg lo. – Åh, men Deres hæslige mor må have været et syn, der var værd at se. Har du ikke et billede af din mor, dit misfoster af en søn af en ...

Lyden, der nu kom fra ham, kunne ikke betegnes som menneskelig. Det var et langt, skingert hyl af raseri. Han løftede klippestenen højere over sit hoved og tog nu også fat med den anden hånd. Jeg så til, mens hans lange fingre greb om den.

– Jeg samler på billeder af grimme mennesker, sagde jeg. – Jeg ville gerne have et billede af din kære mor. Det ville få hæderspladsen i min samling.

Så kom han mod mig. Hensigten stod tydeligt at læse i de bulnende, lyserøde øjne. Tre skridt til, og han ville lade den cirka halvtreds pund tunge klippesten brase ned mod mit hoved. Jeg lod mig synke ned i knæene og tog et skridt bagud. Det var så langt, jeg kunne komme. Mine hæle ragede ud over klippens kant. Han spredte benene, da han beredte sig på at tage det sidste skridt, og derpå knuse min hjerneskal.

Jeg kastede mig frem mod ham, og forbløffelsen sås i hans øjne. Han tog et skridt til siden og så bagud. Jeg foregav at miste balancen. Han bragte klippestykket i stilling og spændte musklerne.

Jeg dykkede ind mellem hans ben, netop som klippestenen var på vej nedad. Mine skuldre ramte hans skinneben. Overraskelsen hjalp til ... han havde ikke drømt om, at jeg ville vove at sætte mine to hundrede pund op mod hans over tre hundrede. Det var vægten af klippestykket i hans hænder, der i virkeligheden gjorde udslaget ... med lidt hjælp fra mine skuldre mod hans skinneben; han røg forover i kraft af sit voldsomme sving, og hans ben gik til vejrs. Han udstødte et vræl, da han så klippens kant under sig. Jeg rullede mig væk, og han faldt med ansigtet først. Hans hoved og skuldre ragede ud over klippekanten. Klippestykket ramte noget lige under ham med et tordnende brag. Jeg vred mig rundt og anbragte mine fødder i siden på ham. Han rakte efter mig, søgte at få fat i mig, da jeg brugte mine ben som stempler, der af al magt masede mod ham. Hans fingre fandt mit knæ. Jeg mærkede hans negle flå min hud. Jeg løftede benene, og han mistede grebet. Nu var mere end halvdelen af ham ude over klippekanten. Han rakte hånden ud og fik fingrene ind i en klippespalte, idet han begyndte at glide ud over kanten. Det lykkedes ham at holde sig fast, og hans ansigt var forvredent af anstrengelse da han begyndte at hale sig tilbage fra evigheden. Jeg knyttede højre hånd og hamrede den ned mod hans fingre. Knogler mastes. Han skreg.

Der lød endnu et skrig fra ham, et langt, langt skrig, mens han faldt ... og faldt ... og faldt.

Omsider hørtes kun vindens hvisken og min anstrengte vejrtrækning. Jeg lå længe aldeles udmattet, før jeg kravlede hen til klippens kant og kiggede ned. Albinoen var ikke at se. Majoren heller ikke. Havde majoren hørt det skrig? Svaret kom ti sekunder senere.

Hundeglam.

Majoren var efter mig med sine fordømte blodhunde. Jeg havde set dem i en løbegård på gæsteranchen. Helvedeshunde; halvt udsultede bæster med ondskabsfulde øjne, som brændte sig ind i én, mens savlet løb fra deres kæber.

Hvad kunne jeg stille op nu? Ene mand, ubevæbnet, mod en morderisk psykopat med en kraftig riffel og to blodtørstige hunde. Der var ingen skjulesteder. Jeg befandt mig på toppen af en klippe. Aldrig havde en jaget mand været så sårbar, så hjælpeløs.

Jeg hørte hundene igen. De var kommet nærmere. Jeg gik hen til den fjerneste ende af min klippeafsats og kiggede ned. Det varede ikke længe, før jeg fik øje på uhyrerne. De gav hals ved synet af mig. Så kom majoren. Han holdt op med at klatre og betragtede mig med den blinkende riffel i venstre hånd. Med den højre vinkede han til mig.

– På snarligt gensyn, smarte fyr! råbte han.

– Åh, tag og skær struben over på Dem selv! brølede jeg ned, hvorpå jeg trådte tilbage, og hans latter nåede op til mig.

Det vil tage ham mindst ti minutter at klatre op til mig, regnede jeg med. Ti minutter. Der var én Camel tilbage i min pakke. Jeg stak den i munden og tændte den ved flammen fra min Ronson. Tobaksrøgen smagte besk, men jeg sugede grådigt på cigaretten. Min sidste cigaret.

Mon New York Times ville bringe en nekrolog, tænkte jeg. Måske ville jeg simpelt hen blive erklæret savnet, og mit lig ville aldrig blive fundet. En skønne dag ville en eventyrer måske bestige denne klippe og finde mine afblegede ben. Så ville jeg måske blive identificeret ved hjælp af plomberne i mine tænder ... eller Ronsonlighteren med inskriptionen: Til Larry fra Eleanor. Eleanor – den ene af de to kvinder, jeg havde elsket. Den anden var Jenny, og Jenny var død. Hvis der fandtes et liv efter dette, ville jeg muligvis snart møde Jenny.

Så tænkte jeg på Virginia Dawson, min klient.

Virginia.

Hele dette fordømte foretagende var begyndt med hende ...

Andet kapitel

Undersøgelsesrunde

I samme øjeblik, jeg så hendes silhouet tage form bag den matterede rude i døren til mit kontor, anede det mig, at hun var noget ganske særligt. Hun blev stående et øjeblik og læste:

Larry Kent

Privatdetektiv

Døren er åben.

Hun lukkede den op, og jeg betragtede en høj, pileslank skikkelse i en tætsiddende blå kjole. Hendes honninggyldne hår var kort, næsten drengeagtigt klippet, og den pikant opadstræbende næse havde et let drys af fregner. Øjnene havde farve som mørkt rav, munden var stor og læberne velformede. Efterårssnerten i luften på denne friske, solrige oktoberdag havde givet hende farve i kinderne.

– Er De Mr. Larry Kent? spurgte hun.

– Har De svært ved at tro det?

Selvfølgelig havde hun det. De fleste mennesker, der ser mig for første gang, i særdeleshed dem, som har hørt om den mere voldsomme side af min natur, ser på mit ansigt og kommer til det resultat, at jeg skulle være i en anden branche. Sådan var det ikke, inden plastikkirurgerne gav mig den maske, hvor der kun pletvis gror skæg. De gjorde skam et glimrende stykke arbejde, men fyren, som forlod hospitalet, efter den treogtyvende operation, var ikke længere en hårdt udseende fyr med en lidt skæv næse. Hvis jeg havde haft mit gamle ansigt nu, ville pigen med det honninggyldne hår ikke have haft svært ved at tro, at jeg var en hårdhudet privatdetektiv, hvis ansigt havde været ude for mere end sin andel af brutal behandling. Nu sagde hun:

– Jeg troede af en eller anden grund, at De ville være anderledes.

– Grimmere?

Hun smilede, og jeg syntes godt om de smilerynker, der kom til syne i hendes øjenkroge. – Måske, svarede hun.

Jeg lo. – Nu må De ikke tro, at jeg er forfængelig. Forstår De, jeg kan tale uforbeholdent om mit ansigt, fordi ... Ja, fordi det er, som var det en andens. Jeg fik det simpelt hen ... plastikkirurgi. Men nok om det. Tag plads, Miss ...

– Virginia Dawson.

Hun satte sig i min røde klientstol og lagde benene over kors. Overordentlig kønne ben. Med en kraftanstrengelse tog jeg øjnene til mig.

– Hvad kan jeg gøre for Dem, Miss Dawson?

– Min bror.

– Hvad med ham?

– Han er forsvundet.

– Og De ønsker, at jeg skal finde ham?

– Ja.

– Hvor længe har han været savnet?

– I over en uge nu.

Jeg tog en blyant fra mit skrivebord og begyndte at tegne kruseduller på min notesblok. Jeg bryder mig ikke om sager, der drejer sig om savnede personer. De fleste savnede mænd er stukket af fra vanskelige koner. Kvinder forsøger at slippe væk fra for strikse forældre og/eller kedsommelige job. Det er kun den kvindelige ener, der flygter fra sin mand og sine ægteskabelige forpligtelser. Men hvad jeg har aller mest imod ved at forsøge at opspore savnede personer, er den kendsgerning, at det er så nemt som bare fanden at skjule sig i et land, der er over tre tusind miles bredt, mere, hvis man medregner Hawaii. To hundrede og tyve millioner mennesker udgør et bjerg af en menneskelig høstak. Jeg var på nippet til at delagtiggøre Virginia Dawson i disse tanker, men der var et eller andet ved hende, måske det bestemte, ikke-noget-vrøvl udtryk i hendes øjne, som indgav mig den tanke, at dette ikke var en af de almindelige forsvindingssager.

– Hvor bor Deres bror? spurgte jeg.

– Han har en lejlighed her i New York.

– Er han gift?

– Nej.

– Forlovet?

– Nej. Jeg ... jeg tror, jeg ved, hvad De har i tankerne, Mr. Kent.

– Gør De? Så fortæl mig det, Miss Dawson.

– De tror, at min bror muligvis bare har gjort sig usynlig for at begynde en ny tilværelse et andet sted.

– Det er som regel tilfældet.

– Ja, det antydede de på Kontoret for Savnede Personer. Men min bror elsker denne by.

– Hvad er hans levebrød?

– Og han elsker sit job, erklærede hun bestemt, som om det var en virkelig vigtig pointe. – Steve er computeringeniør.

– Steven Dawson?

– Ja.

Jeg skrev navnet mellem krusedullerne på min notesblok, hvorpå jeg sagde: – Fortæl mig en ting, Miss Dawson. Er De nervøs for lumskeri af en eller anden slags?

Hun tøvede lidt, før hun sagde: – Steve og jeg har altid stået hinanden nær. Vore forældre døde ved et ulykkestilfælde, da jeg var femten år. Steve var dengang midt i tyverne. Han insisterede på, at jeg kom på kostskole for at gøre min uddannelse færdig. Han betalte alle regningerne. Skolen lå over hundrede miles borte, men han kørte ud og besøgte mig mindst én gang om måneden, og han ringede to-tre gange om ugen. Jeg tilbragte mine skoleferier hos ham, somme tider her i New York, til andre tider i bjergene, eller ved kysten.

– Hvor bor De, Miss Dawson? spurgte jeg.

– Delaware. Wilmington.

– Hvorfor ikke her i New York?

– Jeg boede her også et stykke tid, men så flyttede firmaet, jeg arbejder for, til Delaware. Det er et godt job, jeg ville nødig miste det. Steve var ked af flytningen, men han forstod mig. Wilmington er under alle omstændigheder ikke så frygtelig langt væk. Jeg kører ofte her til New York og bor i Steves lejlighed i weekend’en.

– Har De et billede af Deres bror?

– Ja.

Hun tog billedet op af sin taske. Jeg rejste mig og gik uden om skrivebordet. Hun rakte mig det. Det var et amatørbillede i farver. Jeg så en yngre mand med lyst hår og Virginias ravfarvede øjne. Den firkantede hage tydede på styrke. Et lidt genert smil lå om hans mund.

– Jeg tog det billede, sagde Virginia. – Steve kan ikke lide at blive fotograferet.

Hvilket forklarede det generte smil.

– Men det er kun et brystbillede, sagde jeg.

– Jeg har andre billeder af ham. De kan få dem alle, hvis De tager mig som klient.

– Hvordan ligger det med Deres brors pengesager?

– Det er noget, jeg ville nævne, Mr. Kent.

– Såh?

– Steves gage er tredive tusind om året. Hertil kommer bonusser og et firmakapitalfond.

– Og firmaet er?

– Tri-Lateral Incorporated.

– Jeg har hørt om det. Et stort foretagende. Er der mere rent pengemæssigt, Miss Dawson?

– Ja. Jeg har nøgle til min brors lejlighed. Da han i seks dage ikke havde reageret, når jeg ringede, kørte jeg hertil og lukkede mig selv ind. Det var i går.

– Ja ...

– Han havde efterladt sin bankbog i lejligheden. For syv dage siden, Mr. Kent, havde han hævet femogtyve tusind dollars og kun ladet et ubetydeligt beløb blive stående.

– Hvad med tøj og toiletgenstande?

– Der manglede to kufferter, og det meste af hans tøj var væk.

– Hvilket tyder på, at han er taget på ferie.

– Nej. Jeg satte mig i forbindelse med hans firma. De er lige så mystificerede over hans forsvinden, som jeg er. De var faktisk ... ja, de var temmelig foruroligede over Steve.

– Udelukkende fordi han savnedes?

– Nej. Der var noget andet.

– Ja ...?

– Et par dage før han forsvandt, betroede han sig til en af sekretærerne dér. Han fortalte hende, at der var nogen efter ham.

– Forklarede han hende, hvad han mente med dét?

– Nej. Ifølge hende skulle han lige til det, men så var der en kunde, der ringede. Da hun senere spurgte ham om hvad der var galt, svarede han, at det var bedst, hun intet vidste. Men han virkede umådelig bekymret, sagde hun.

– Er det kun denne sekretærs opfattelse?

– Nej. Nej, alle i firmaet er enige på det punkt. Steve var simpelt hen ikke sig selv den sidste uges tid eller deromkring, før han forsvandt.

– Jeg skal tale med dem, sagde jeg.

– Så vil De altså eftersøge min bror?

– Kun hvis jeg mener, der er gode chancer for at finde ham. Forstår De, Miss Dawson, sager af den art kan blive meget dyre.

– Jeg har tre tusind dollars i banken, Mr. Kent. De er Deres allesammen. Jeg vil gå ud fra, at jeg kan rejse yderligere to tusind.

– På dette tidspunkt interesserer penge mig ikke. Hvis jeg påtager mig sagen, vil det være, fordi jeg tror, jeg kan finde Deres bror, uden det bliver alt for kostbart. Hvad honoraret angår, kommer De til at betale min normale takst på halvtreds dollars om dagen.

– Jeg har ladet mig fortælle, at De tager hundrede dollars om dagen plus omkostninger.

– Jeg beregner mig, hvad jeg mener, pungen kan bære, Miss Dawson.

Hun åbnede sin taske. – Jeg vil give Dem et forskudshonorar.

– Først når og hvis jeg beslutter mig til at tage sagen. Forundersøgelsen er for husets regning.

Hun takkede mig, og gav mig så sin brors adresse og telefonnummer. Hun ville blive boende i hans lejlighed i hvert fald det første par dage. Jeg sagde, at jeg sandsynligvis gerne ville gennemsøge den, hvorpå vi sagde farvel.

Tidligt på eftermiddagen tog jeg hen til Tri-Lateral Incorporated. Firmaets chef, en Mr. Fenton, bekræftede, hvad Virginia havde fortalt mig om broderens nervøsitet og ængstelse i løbet af den sidste uges tid i firmaet. Kvinden, Steven Dawson havde betroet sig til, var Mr. Fentons sekretær Lila Grayson. Hun havde intet at føje til, hvad Virginia havde fortalt mig. Jeg talte med flere andre i firmaet, og da jeg gik, havde jeg et forholdsvis klart billede af Steven Dawson. Han var dygtig til sit job og vellidt af alle, der kom i kontakt med ham. Og han var vældig glad for sit arbejde. Det sidste var betydningsfuldt. En mand, som nyder sit arbejde, stikker ikke af, medmindre han har umådelig tvingende grunde til det.

– Måske er han ikke stukket af, som De siger, sagde Virginia Dawson til mig senere samme eftermiddag i broderens lejlighed.

– Har De en teori, Miss Dawson?

– En mulighed.

– Lad mig høre!

– Joh ... måske blev han kidnappet.

– Bestemt nej. Der er de femogtyve tusind, De siger, han hævede i banken. Et offer for kidnapning henter ikke sin egen løsesum.

Hun sukkede. – Jeg glemte pengene.

– De sagde noget om en bankbog ...

Hun kom frem med den. Der stod det. Hævet femogtyve tusind dollars, saldo fire hundrede og treogtyve dollars.

Jeg gav hende bogen tilbage og sagde: – Pengeafpresning er en mulighed.

Hun rankede sig i stolen, og hendes øjne lynede. – Jeg kan ikke se, hvordan det skulle kunne lade sig gøre, Mr. Kent.

Jeg smilede. – Selv de pæneste mennesker kan blive udsat for pengeafpresning.

– Steven er bare simpelt hen ikke den slags menneske.

– Og hvilken slags menneske er dét?

Hun vædede sine læber. – Pengeafpresning er noget smudsigt. Der er gerne en kvinde med i spillet. Fotografier eller breve. Snavs. Steven kunne umuligt være indblandet i den slags ting. Det ved jeg, han ikke kunne.

– Der er mange, mange grunde til pengeafpresning. En mands sexliv, for eksempel.

Hun rejste sig. – Og nøjagtig hvad mener De med det?

– Havde Deres bror en fast veninde?

Hun blev bleg. – Insinuerer De, at min bror er en ... en ...

– Jeg spørger, det er det hele.

– Min bror er normal.

– Er De sikker?

– Jeg er fuldstændig sikker.

Jeg rejste mig og sagde: – Vær sød at sætte Dem igen, Miss Dawson. Jeg er nødt til at stille spørgsmål, alle former for spørgsmål, hvis jeg skal gøre mig håb om at finde Deres bror. Glem ikke, at jeg aldrig har truffet ham. Jeg famler i mørke.

Hun lod sig synke ned i stolen og sagde: – Jeg forstår blot ikke, hvordan min brors sexliv skulle føre til pengeafpresning. Jeg har ladet mig fortælle, at vort samfund stiller mennesker frit.

– Javist. Men ikke hvor regeringen er indblandet. Tri-Lateral Incorporated har regeringskontrakter. Hver enkelt person skal undersøges og godkendes, før vedkommende kan tage del i et regeringsprojekt. Det er en kendsgerning, at seksuelle afvigere er let tilgængeligt afpresningsmateriale. Behøver jeg at forklare yderligere, Miss Dawson?

– Nej. Jeg forstår. Men jeg gentager, at Steven er fuldstændig normal i den retning.

– All right.

– Desuden er der noget, De har overset, Mr. Kent.

– Og det er?

– At Steven var urolig og nervøs.

– En meget normal reaktion på pengeafpresning.

– Men han sagde til sekretæren i firmaet, at nogen var efter ham. De talte jo med hende, ikke?

– Jo.

– Jamen så ...

– Først og fremmest, Miss Dawson, er det ikke en kendsgerning, at nogen var, eller er, efter Deres bror.

– Men det sagde han jo til ...

– Ja, han sagde det til hende, men det i sig selv gør det ikke til en kendsgerning.

– Min bror ville ikke lyve.

– Vi er alle i stand til at lyve; det kommer an på grunden.

– Hvorfor skulle han lyve om det? Hvorfor skulle min bror sige, at nogen var efter ham, hvis det ikke var tilfældet?

– Af én eneste grund, Miss Dawson ... for at give indtryk af, at han var i fare.

Hendes ansigtsudtryk blev koldt. Hun foldede hænderne i skødet. – Hvad er det, De nu antyder?

– Deres bror kan have sagt det til Lila Grayson, fordi han ønskede at skjule den virkelige grund til, at han forsvandt.

– Og hvorfor skulle han gøre det?

– Jeg ved det ikke. Jeg spørger Dem.

Hun rystede på hovedet. – Min bror har aldrig benyttet sig af krogveje, Mr. Kent. Steve sagde altid, hvad han mente. Han er det ærligste menneske, jeg nogen sinde har kendt.

– Jaså.

– De tror mig ikke.

– Jeg hverken tror eller ikke tror. Under almindelige omstændigheder ville jeg være rede til at acceptere, at Deres bror er et fint menneske. Men han savnes, og De ønsker at bruge gode penge på at finde ham. Jeg er tvunget til at være en vantro Thomas, hvis jeg skal have nogen chance for at finde ham. De må indrømme, at der er noget besyndeligt ved det hele. Jeg mener, en mand trækker ikke pludselig praktisk talt hele sin opsparede kapital ud af banken. Hvis De kigger nærmere på den bankbog, vil De se, at han kun har hævet på den konto et par gange i det forløbne år, og kun småbeløb. Hvorfor havde han brug for femogtyve tusind? Selv i inflationstider er det mange penge, Miss Dawson.

Hun nikkede. – Jeg ... måske er han flygtet. Den mand, han sagde var efter ham ...

– Men hvorfor? Hvorfor skulle en mand være efter ham?

– Jeg aner det ikke.

– Der må findes et spor ... måske er det her i lejligheden.

– Jeg har ledt.

– Det skader ikke at lede igen.

Jeg søgte i to timer. Der var intet.

– Mærkeligt, sagde jeg.

– Hvad er mærkeligt? spurgte Virginia.

– Jo, jeg finder det svært at tro, at en mand kan efterlade så lidt af sig selv. Skrev De ofte til ham?

– Ja.

– Så har han altså ikke opbevaret nogle af brevene, eller også har han taget dem med sig.

– Steve var ikke meget for at gemme på ting.

– Hvordan med forsikring?

– Han havde en forsikring, det ved jeg.

– Så må han have medbragt den.

– Han opbevarede altid sine papirer i en mappe. Pas, fødselsattest, vigtige kvitteringer ...

Noget rørte sig i min hjerne. Jeg lukkede øjnene.

– Hvad er der i vejen? spurgte Virginia Dawson. – Har De ...

Jeg holdt afværgende hånden i vejret for at få hende til at tie og koncentrerede mig stærkt, men hvad det så end var, der et kort øjeblik havde haft kontakt med mine grå celler, så var det nu forsvundet for mig. Jeg åbnede øjnene.

– Hvad er det? spurgte hun.

– Hvad var det, korrigerede jeg hende. – Der er et lille væsen inden i os alle, Miss Dawson. Mit forsøgte at sige mig noget, men han er nok en utålmodig lille djævel ...

Hun studerede mig, som om hun begyndte at betvivle, at jeg var ved mine fulde fem.

– Havde Deres bror nogle nære venner? spurgte jeg.

– David Forsythe, svarede hun uden tøven.

– Forsythe! Den professionelle golfspiller?

– Ja.

– Han turnerer i øjeblikket, ikke?

– Jo, det tror jeg.

Der lå et eksemplar af dagens New York Times på sofabordet. Jeg tog det og bladede om til sportssektionen. Der blev afholdt en stor turnering i Shady Dell Country Club uden for Stamford, Connecticut. Stamford ligger kun tyve til femogtredive minutters kørsel fra hjertet af New York City. Det var fredag i dag. De fleste turneringer begynder med en runde om torsdagen. Så kommer endnu en runde om fredagen, og derpå de to endelige om lørdagen.

Billy Casper førte efter den første runde med en syvogtres. Jeg så listen over spillerne igennem. David Forsythe delte tiendepladsen med tre andre på enoghalvfjerds.

– Må jeg låne telefonen?

– Naturligvis. Virginia Dawson pegede tværs over stuen.

Jeg gik over til telefonbordet og drejede New York Daily News’ nummer. Da telefondamen svarede, bad jeg hende stille mig om til sportsredaktionen. Bill Daly, sportsredaktøren, var på sit kontor. Jeg fik forbindelse med ham og spurgte, hvor David Forsythe nu stod i turneringen.

– Holder du noget på ham, Larry? spurgte Bill.

– Ja, sagde jeg. På sin vis holdt jeg noget på ham.

– Nå, men du har en chance, gamle ven. Vi har lige fået placeringerne for i dag. Forsythe kom ind med otteogtres. Det er tilstrækkeligt til en del af en fjerde plads. Casper fører stadig feltet med i alt et hundrede og seksogtredive.

– Tak skal du have, Bill. Lige én ting til.

– Ja?

– Bor Forsythe deroppe under turneringen?

– Det ved jeg ikke. Måske kører han hertil hver dag. Han er new yorker, ved du. Bor på Long Island.

– Det er en lang vej, især når trafikken er slem. Måske opholder han sig deroppe. Kan du finde ud af det for mig?

– Javist. Jeg sætter mig i forbindelse med Stamford Chronicle. Kan jeg ringe tilbage til dig?

– Ja. Jeg gav ham nummeret, der stod på apparatet.

– Du hører fra mig, sagde Bill.

Jeg lagde røret på.

Virginia Dawson sagde: – De venter da ikke, at David ved, hvor Steve er, gør De?

– Jeg venter ikke noget, sagde jeg. – I øjeblikket er jeg på fiskeriekspedition.

– Hvis Steve ville fortælle nogen om sine vanskeligheder, Mr. Kent, ville den person være mig.

– Utvivlsomt, sagde jeg uden virkelig at mene det, – men man kan aldrig vide.

Jeg tændte en cigaret. Jeg var ved at slukke stumpen i askebægeret, da telefonen ringede. Det var Bill Daly.

– Larry? Forsythe bor på Village Inn Motel. Det ligger en mile eller deromkring øst for golfbanen.

– Tusind tak, Bill.

– Hvor meget har du sat på højkant på ham, kammerat?