Larry Kent

To skridt fra døden

Lindhardt og Ringhof

To skridt fra døden
er oversat fra engelsk af Grethe Rothenborg efter

Slay Ride for Sandra

Copyright © 1969, 2016 Larry Kent og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711528761

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

... »hvad bliver dacapoet?« ...

Hendes navn var Sandra Conte. Jeg traf hende ved et cocktail-selskab. Vore blikke mødtes fra hver sin side af en overfyldt stue. Jeg hævede mit glas, og hendes øjne smilede, og hun sendte mig et lille nik. Det var ærbart og korrekt, men jeg udlagde det som en invitation og banede mig vej mellem små grupper mennesker, som var fordybet i alvorlig samtale. De diskuterede litteratur, fordi det var et litterært cocktail-selskab. Alle taler alvorligt og interesseret ved litterære cocktail-selskaber, endog de selvbudne gæster. Det var derfor, at jeg var blevet lidt uopmærksom – og havde fundet Sandra.

Der var ikke så få smukke kvinder til stede, men Sandra skilte sig ud fra dem. En dronning blandt terner. Kulsort hår indrammede et hjerteformet ansigt. Store, mørke øjne, der sad lidt på skrå og i forbindelse med de høje kindben gav hendes ansigt et orientalsk præg. Den lille næse var lige og læberne bløde og svulmende. I et stort rum fuldt af dybe udringninger og nøgne rygge, virkede Sandra som en kølig, blå oase. Halsudskæringen i hendes blå cocktailkjole var præcis, hvad ordet indebærer – en halsudskæring. Den fik hendes hals til at virke sexet.

Da jeg nåede hende, talte hun med en lille mand med fremstående øjne.

– Hallo der! sagde jeg.

– Næh, goddag! sagde hun med et strålende smil, som om vi havde været gamle venner.

Jeg vendte mig mod den lille mand. – De undskylder os nok, sagde jeg.

Han sendte mig et galhovedet blik. Jeg stillede mig mellem ham og Sandra, og derefter gik det glat. Den lille mand gik sin vej, og vi præsenterede os for hinanden. Jeg husker ikke, hvad vi talte om, eller hvor mange drinks vi fik, men pludselig var vi udenfor i aftenluften, og jeg hjalp hende ind i min Corvette, og vi satte kursen mod min lejlighed.

– Larry Kent, sagde jeg til mig selv, da jeg manøvrerede vognen gennem Broadways før-teatertid trafik, – du er utvivlsomt den smarteste fyr, denne lille dame nogen sinde har været ude for. Vær god mod hende. Vær blid. Vær ...

Forberedt!

Hendes negle var fordømt nær ved at pløje furer i min ryg gennem en svær tweedjakke, en skjorte og en bomuldsundertrøje. Det var i min lejlighed, få øjeblikke efter vore læber var mødtes for første gang. Så lagde hun sin kind mod mit bryst og fortalte mig, at hun var ensom, og at hun havde været ensom i årevis. Hun havde kun været i New York i få dage, sagde hun. Det var første gang, hun var væk fra sit hjem – et meget strengt hjem med bibellæsning hver aften og adskillige timer hver søndag eftermiddag.

– Jeg ved ikke meget om at elske, sagde hun, stadig med kinden trykket ind mod mit bryst, – så du må være sød og have tålmodighed med mig.

Jeg mumlede noget om at være en af de mindst utålmodige mænd i verden, hvorpå jeg foreslog en drink.

– Ja tak, jeg vil vanvittig gerne have en drink.

– Hvad vil du have?

– Det, du selv skal have.

– Whisky med is.

– Det er storartet.

Jeg kom isterninger i to lave, brede glas og skænkede to tommer Teacher’s oveni. Hun sad i sofaen.

– Før du sætter dig, sagde hun, – må jeg få en cigaret?

Jeg stillede de to glas på bordet foran hende og tog mine Camels frem. Hun rynkede på næsen.

– Ja, de er temmelig stærke, disse her, sagde jeg. – men jeg har nogle andre til mine gæster.

– Der ligger en hel pakke i min taske, sagde hun. – Er du ked af at tage den?

– Ikke spor.

Jeg så mig omkring, opdagede hendes taske på et bord i den modsatte ende af stuen og gik hen efter den. Mens jeg tog en pakke Salem op af tasken, kastede jeg et blik i vægspejlet. Jeg kunne kun se hendes højre hånd, som svævede over et af glassene. Så drejede hun hånden. Noget hvidt pulver dryssede ned i whiskyen. For helvede! Jeg vendte mig om. Hun havde det andet glas i hånden. Hun var hurtig.

Jeg rystede en Salem ud af pakken, stak den i munden på hende og gav hende ild med min Ronson. Hun sugede røg til sig og slap den ud gennem næseborene. Så tog hun cigaretten ud af munden og hævede sit glas.

– En skål for mandag den attende september!

– I dag, sagde jeg.

– En meget speciel dag, hviskede hun. – Drik med mig, Larry.

– Der er kun én ting i vejen, sagde jeg.

– I vejen?

Hendes læber smilede, men der var noget i hendes øjne, der var forkert. Jeg havde set det samme udtryk i andre øjne. Et snu, ransagende glimt. Det kom og gik i løbet af ingen tid. Det ville måske have undgået mig, hvis jeg ikke havde set hendes hånd i spejlet ...

– Det er en interessant ring, du har dér, sagde jeg.

– Kan du lide den? Hun bevægede hånden, så jeg bedre kunne se ringen. – Det er desværre kun simili.

Hun var dygtig. Hendes hjerte hamrede sandsynligvis, og hun havde muligvis kvalme af nervøsitet, men det sås ikke i hendes ansigt – eller i hendes øjne.

– Jeg beundrede den ring for et øjeblik siden, sagde jeg.

– Såh?

– I vægspejlet.

Hendes blik gled over til væggen, hvor jeg havde stået. Jeg ventede, men hun sagde ikke noget – stirrede bare på spejlet. Næste træk var mit.

– Jeg troede, den slags ringe var gået af mode efter Borgiaernes tid, sagde jeg.

Hun vendte sig mod mig og smilede med læber og øjne. – Borgiaerne? Jeg forstår ikke, Larry.

– Gammel italiensk familie. Kvindernes ringe havde særlige indfatninger. De åbnede sig ved et let tryk. Under stenen var et hulrum, som rummede et pulver. De havde for vane at drysse dette pulver i vinbægre. Det havde fandens til virkning på de mænd, som drak vinen. Det dræbte dem. Borgiaerne brugte blandt andre denne metode til at udrydde konkurrenter og øge deres egen velstand, og muligvis også fordi det morede dem. Jeg smilede. – Hvad er din grund, Sandra?

Hun stirrede et øjeblik på mig, som om hun ikke forstod mig. Så lo hun. – Du tror, at jeg ...? Hun lo lidt mere.

– Hvem har sat dig til dette her? spurgte jeg.

Hun bøjede sig frem, spilede øjnene op. – En interessant spionring!

Jeg nikkede. – Fortæl mig noget mere.

Hun rystede på hovedet. – Det er virkelig dit alvor, ikke? Du tror virkelig, at jeg har kommet noget i din drink.

– Jeg så dig komme noget i den.

– Har du tænkt på, at det kan have været et elskovsmiddel?

– En kemisk analyse vil sige mig, hvad det er.

– Åh, men det er ikke nødvendigt, Larry. Hun stillede sin drink på bordet og greb det andet glas. – Du behøver ikke at gøre dig al den ulejlighed.

– Det nytter dig ikke at vælte det, Sandra. Indholdet kan sagtens analyseres alligevel.

– Jeg skal fortælle dig, hvad det er, Larry, hun hævede glasset til sine læber, lagde hovedet tilbage, drak. – Det er belladonna, Larry. Dødbringende natskygge – ren.

– Det er en af de farligste gifte, Sandra.

Hun nikkede roligt. – Jeg ved det.

– Hvis det er ren belladonna, så er du døende i dette øjeblik.

– Sådan må det være, Larry.

– Hvis jeg forsøgte at hjælpe dig, ville det være spild af tid?

– Netop.

– Der er kun én udvej – hvis jeg kan jage en finger ned i halsen på dig.

– Lad være med at forsøge.

– Så ville jeg miste en finger, hvad? Du er en modig pige, Sandra.

– Mod har intet med det at gøre.

– Så er det altså din familie? Hvis du på nogen måde bringer dine overordnede i forlegenhed, tager de fat på din familie.

– Jeg siger – Hendes læber blev smalle. – intet. Hendes øjne lukkede sig. Hun tabte glasset og cigaretten og rejste sig, stadig med lukkede øjne.

Jeg tog den brændende cigaret op, lagde den i et askebæger, så hende falde. Jeg vendte hende om på ryggen. Hendes øjne stirrede, bulnede ud. Der var svedperler på hendes pande.

– Farvel, sagde hun.

Det var forrykt. Det var umuligt.

Men det skete.

Hun var død.

Andet kapitel

... incognito ...

Han var høj nok til at være professionel basketball-spiller, og han ville have været i hvert fald to tommer højere, hvis han ikke havde været duknakket. Han havde en lang, buet næse og små, mørke øjne. Jim Eagle hed han, og han var løjtnant i mordkommissionen.

Eagle sad bag sit skrivebord og så på mig, mens han drejede en blyant mellem fingrene. Liget af Sandra Conte, hvis det var hendes navn, var bragt til lighuset. Det ville naturligvis blive obduceret.

– De så hende i vægspejlet, sagde Eagle.

Jeg havde været gennem det hele mindst tre gange og var ved at blive træt af det, men jeg nikkede og forsøgte at skjule min irritation. – Ja, sagde jeg. – Jeg så hende hælde noget fra sin ring ned i min drink.

– Og?

– Jeg foreholdt hende det, og hun drak whiskyen.

– Den whisky, De skulle have drukket?

– Ja.

Eagle sad lidt og bankede med blyanten i bordet; så rystede han på hovedet og lo en dæmpet kluklatter.

– Det er nogle kønne ting, De er ude for, Kent?

– Jeg virker som en magnet på dem.

– Træffer De aldrig normale mennesker?

Jeg så ham ind i øjnene længere end nødvendigt og sagde: – Aldrig.

Det mente han var endnu en kluklatter værd, men så blev hans øjne pludselig hårde, og han lignede igen sig selv ... jægeren, tvivleren, skeptikeren.

– Jeg håber, De vil tilgive mig, jeg siger det, Kent, men jeg finder alt dette her en drøj mundfuld af sluge.

– Jeg har fortalt Dem nøjagtig, hvordan det gik til, sagde jeg. – Jeg kunne gøre historien adskilligt mere troværdig ved at tilføje et par løgne, men jeg kan ikke tænke mig, De ville billige den slags ting.

– De traf hende ved et cocktail-selskab, sagde han.

– Ja.

– Og hun gik uden videre med Dem?

– Det kan man ikke sige. Jeg måtte snakke lidt for mig. Når jeg nu tænker tilbage, kan jeg imidlertid godt se, at jeg ikke var nær så dreven og charmerende, som hendes reaktioner forledte mig til at tro.

– Med andre ord ...

– ... hun ønskede, jeg skulle tage hende med hjem.

– Jeg har haft en samtale med kvinden, som gav det selskab, Kent.

– Sylvia Adams.

– Ja. Hun siger, De var inviteret, men at hun ikke havde indbudt nogen, som svarede til beskrivelsen af den døde kvinde. Hun husker kun vagt at have set kvinden dér.

– Sylvia var oppe i nærheden af satellitterne. Hun får mere fornøjelse ud af en gin eller to, end nogen anden pige jeg har kendt. Men der var i snesevis af andre mennesker. De kan sikkert finde frem til adskillige som har set mig med Sandra Conte.

– De havde aldrig set hende, før i dag ...?

– Nej.

– De tager hende med hjem til Deres lejlighed ... Eagle dunkede blyanten i bordet i takt med sine ord. ... Hun lader Dem kysse sig ... så beder hun om en drink ... får Dem til at vende ryggen til ... kommer noget i Deres drink fra en specielt konstrueret ring ... og da De så gør hende klart, at De har set det, drikker hun selv stadset.

– Jeg tror, De har det hele, sagde jeg.

– Hvorfor var hun ude på at dræbe Dem? spurgte han med rynket pande.

– Det er derfor, hun tog giften, løjtnant?

– Hvad for noget?

– Hun ønskede ikke at besvare det spørgsmål.

– Og så dræbte hun sig selv?

– Det gjorde hun altså.

Eagle skubbede blyanten fra sig. – Den tror jeg ikke på.

– Det kan jeg se. – Jeg tændte en cigaret og blæste røgen fra mig. – Jeg bebrejder Dem det ikke, løjtnant. Jeg ved præcis, hvordan De har det.

– Jeg kan ikke få den tanke ud af hovedet, at der må være noget mere ved den sag – meget mere.

– Det må der, sagde jeg. – Og jeg ville give en hel del for at vide, hvad det er.

Eagle knyttede højre hånd og hamrede den pludselig i bordet. Løse genstande raslede rundt – såvel på bordpladen som inde i skrivebordet. Jeg hævede brynene.

– Ønsker De at ændre Deres forklaring, Kent?

– Ændre den? Hvordan skulle jeg bære mig ad med at ændre den?

– Der er for eksempel den udvej at sige sandheden.

– Det har jeg allerede gjort.

– All right. Eagle rejste sig til inden for et par tommer af de seks fod ni, han ville være, hvis han nogen sinde rettede sig op. – De har ret til én telefonopringning, Kent. Jeg foreslår, De sætter Dem i forbindelse med Deres sagfører.

– Beholder De mig?

– Det kan De bande på.

– Anklaget for hvad?

– Det vil jeg overlade til chefen at afgøre. Han skal nok finde på noget.

– Jeg vil være ude, inden der er gået tolv timer.

– Hvis De kan rejse kautionen.

Vi tog begge fejl. Eagle åbnede personligt døren til min celle mindre end to timer efter, og ...

– De er løsladt uden kaution, Kent. Hvem kender De?

Jeg blinkede. Han vidste åbenbart ikke, hvem der havde fået mig ud, og det gjorde jeg heller ikke, men det havde jeg ikke i sinde at røbe.

– Der er blevet trukket i tråde højt oppefra, sagde Eagle. Hans bistre minespil viste hans apsky for den slags indflydelse. – Men ... Han standsede for at afvente, at vagten fik åbnet udgangen til cellefløjen. – ... dette her gør ingen forskel, hvad mig angår. Jeg leder undersøgelsen af den piges død. De ved, hvordan vi ser på mord.

– Selvmord, korrigerede jeg.

Eagle gik med mig hen til sergenten ved skranken, ventede, mens jeg kontrollerede mine ejendele og underskrev kvitteringen.

– Vi ses igen, sagde han i en afgjort tone.

– Fornøjelsen bliver på min side, smilede jeg.

Eagle vendte mig ryggen og gik sin vej. Han var endnu mere duknakket end sædvanlig.

Jeg forlod bygningen. Da jeg var ankommet til stationen i Eagles vogn, måtte jeg tage en taxi. Jeg nåede hjem kort før midnat. Jeg satte kaffekanden over og drak en dobbelt Scotch, mens jeg ventede på, at kaffen skulle brygge færdig. Det forbavsede mig ikke, da dørsummeren lød. Sandt at sige havde jeg ventet at høre den. Når en eller anden gør sig den ulejlighed at trække i tråde og får én ud af fængsel, kan man være sikker på, at man hører fra vedkommende.

Jeg åbnede døren.

Manden, der trådte ind i min lejlighed, ville være blevet genkendt af nioghalvfems ud af hundrede amerikanere og nitten ud af tyve englændere – lavt regnet. Han var fejlfinder for De forenede Staters præsident. Han havde været ambassadør i Rusland i den kolde krigs værste år, havde været U.S. repræsentant i De forenede Nationer. Jeg vidste ikke, hvad hans job nu var, men jeg var overbevist om, at det var betydningsfuldt. Denne mand ville ikke være lykkelig, medmindre han gjorde en indsats for sit land, og han var ikke bange for nogen risiko. Jeg vil kalde ham Grant Fellows.

Fellows var omkring seks fod høj og slank og rank. Hans isse var fuldstændig skaldet. Hans læber var for tykke og hans næse for lang. Han havde brune øjne omgivet af smilerynker, men det var øjne, der kunne skinne som koldt stål.

Han rakte højre hånd frem. – Mr. Kent, mit navn er ...

– Jeg ved, hvem De er, sagde jeg. Hans håndtryk var lige så fast, som jeg havde ventet. Fellows var sidst i halvtredserne, men han udførte tyve håndliggende armbøjninger hver morgen, havde jeg læst i en avis. Havde det været næsten enhver anden mand, ville jeg have taget den påstand med forbehold, men Fellows tilhørte den type, som inspirerer til sandfærdige oplysninger.

– Det var Dem, ikke sandt? spurgte jeg.

Det ene øjenbryn gled op, og venstre side af munden løftede sig i det smil, som var mandens varemærke. – Hvis De hentyder til Deres løsladelse, ja.

– Tak.

– Selv tak, Mr. Kent. Men – og jeg er sikker på, at De venter på »men« – siden af sagen – der er et aber dabei, Fellows snusede. – Jeg håber, De vil invitere mig til at dele den kaffe med Dem.

– Naturligvis. Nu skal jeg hente den.

– Jeg ville foretrække at drikke den i køkkenet, hvis De ikke har noget imod det.

– Glimrende. Undskyld mig lige et øjeblik!

Jeg gik hen til døren og slog smæklåsen til. Fellows sendte mig sit berømte halve smil, fulgte med ud i køkkenet og satte sig ved bordet. Jeg skænkede to kopper kaffe og satte mig over for ham. Han nippede til den sorte kaffe og smækkede med læberne.

– Fremragende.

Skønt kaffen var skoldende hed, tømte han koppen. Jeg tog kaffekanden fra komfuret, skænkede på ny i hans kop og smagte på min egen kaffe.

– All right, Mr. Kent, sagde Fellows, – hvor meget kan De fortælle mig om Sandra Conte?

Jeg fortalte ham det hele.

– Jeg går ud fra, De gerne vil vide, hvorfor hun forsøgte at dræbe Dem, sagde Fellows.

– Naturligvis.

– Jeg er bange for, det er noget, som ikke kan forklares med en enkelt sætning eller to.

– Det regnede jeg heller ikke med.

– Først og fremmest, Mr. Kent – jeg repræsenterer ingen. Det må stå klart, før jeg går videre.

– Forstået.

– Godt. Jeg er junior-medlem af en trio.

– Junior-medlem?

– De to andre herrer er så kendte, at jeg ikke vil nævne deres navne, hverken nu eller i fremtiden. Jeg kan kun sige, at de sidder i umådelig høje stillinger indenfor vor regering. Jeg er den af parterne, som kan undværes.

– Er CIA med i dette her?

– Ingen regeringskontorer er med i det. Men De må tro mig, når jeg siger, at CIA har aldrig haft en sag, der var så ømtålelig eller af så vital betydning for vor sikkerhed – måske hele den frie verdens sikkerhed.

– Så burde CIA være med i det, sagde jeg.

– Nej. Fellows tog et guldcigaretui frem, åbnede det og bød mig af det. Jeg viste ham mine Camels og rystede en ud af pakken. – CIA, fortsatte Fellows, mens han klippede spidsen af sin cigar med en lille guldkniv, – er en organisation, som ikke ville være effektiv, hvis den ikke praktiserede den yderste hemmelighedsfuldhed. Det ved De naturligvis ...

– Jeg var engang ansat i CIA, sagde jeg.

– Og De har arbejdet for dem adskillige gange, siden De tog Deres afsked.

– Ja.

– Jeg har alle oplysninger om Dem, Mr. Kent. Nå, men som sagt, CIA praktiserer hemmeligholdelse i den videst mulige udstrækning, men alligevel sker der fejl. Der er lækager, og der vil altid vedblive med at være lækager. Det er en del af spillet. Jeg kan fortælle Dem, Mr. Kent, at De var meget nær ved at blive forgivet, fordi vi ikke var tilstrækkelig forsigtige.

– Trioen?

– Indtil for nogle timer siden var det en kvartet. Vi stolede på et menneske, som havde over tyve års tro regeringstjeneste bag sig. Vi mistænkte ham ikke for at være udenlandsk agent; vi ville have sat vore respektive liv i pant på hans loyalitet. Til alt held lykkedes det os at få anbragt en senderanordning i hans lejlighed i Washington. – Det skete umiddelbart efter, vi havde holdt et møde, hvor vi havde vedtaget at søge Deres hjælp, Mr. Kent. Senderanordningen var ikke et udtryk for vor mistro; det lå blot sådan, at vi ikke kunne tillade os at løbe nogen risiko.

Jeg tændte min Ronson og holdt den hen til spidsen af Fellows’ cigar. Han sugede røg til sig, og jeg indåndede den fyldige aroma af fornem, vellagret tobak.

– Det fjerde medlem af vor lille klub, fortsatte Fellows, – modtog besøg af en anonym mand. At lade sin kontakt komme hjem til sig var en dårlig idé fra min eks-kollegas side, men han har antagelig ment, at det var risikoen værd. Gæsten blev underrettet om, at vi ville henvende os til Dem, om at fungere som vor agent.

– Og det var grunden til, at Sandra Conte fik ordre til at dræbe mig?

– Åbenbart. De to mænds stemmer blev optaget på vort lytteapparat. Men det var for sent at advare Dem. De sad allerede i en celle.

Jeg drak lidt af min kaffe, tog et drag af cigaretten og afventede, at han skulle fortsætte.

– Har De nogen sinde hørt om en mand ved navn Josef Kushenko? spurgte han.

– Førstesekretær i kommunistpartiet i Kreml, er han ikke?

– Jeg kan høre, De læser Deres aviser grundigt. Kun få mennesker kender Kushenkos navn. Hans titel siger intet om hans enorme magt i U.S.S.R. Kushenko foretrækker at holde sig bag kulisserne. Tillader sjældent publicity om sin person, og lader sig aldrig fotografere. Han kunne spadsere gennem Moskvas travleste gader, og jeg tvivler på, at nogen ville genkende ham. Men skulle han gå hen og dø, ville der blive ophidselse inden for Kremls mure. Og der ville blive de samme manøvreringer for at komme frem, som der var efter Stalins død. Der var ikke noget vrøvl, da Krushchev gik af, fordi han var fuldtud villig til at vende tilbage til en tilværelse som almindelig borger. Men Kushenkos pludselige død ville medføre alle hånde vanskeligheder, muligvis endnu en omfattende udrensning.

– Er det slemt? spurgte jeg.

– Vil De dermed sige, at en god kommunist er en død kommunist?

– Noget i den retning.

– Jeg vil ikke sige Dem imod, Mr. Kent. Der er imidlertid fare for, at en stærkt anti-amerikansk gruppe vil forsøge at tilrane sig magten i Kreml. Denne gruppe er blevet holdt nede af Kushenko. Den ønsker at befæste Cuba med de nyeste russiske raketvåben, jagere og bombemaskiner. Den er ivrig efter at genoptage venskabelig diplomatisk forbindelse med Det røde Kina – ønsker endog at støtte Kina med langt mere end blot ord og udstyr i Vietnam. Det kunne være ensbetydende med den tredje verdenskrig.

– Men Kushenko er stadig i live, sagde jeg.

– Himlen være lovet for det! Fellows tog cigaren ud af munden og blæste en tynd strøm af blågrå røg fra sig. – Det ville han imidlertid ikke være, hvis vort Moskva-projekt ikke var lykkedes.

– Moskva-projekt?

– Mine to partnere og jeg har modstykker i Rusland. Den russiske trio består af mænd – fremstående mænd – som ved, at det eneste håb for hele menneskehedens fremtid er fred. Hvis jeg fortalte Dem navnene på disse mænd, ville De genkende dem. Vi har nu arbejdet sammen i mange måneder. Vort samarbejde bestod til at begynde med i at udøve pres på militær og politikere i begge lande; vi gjorde, hvad der stod i vor magt for at fremme freden. Vor første succes var den russisk-amerikanske pagt, som for en prøveperiode på et år bandlyste alle prøveeksplosioner af kernevåben. Det var denne pagt, som skabte det seneste svælg mellem U.S.S.R. og Det røde Kina. Fredens fjender inden for Rusland indså, at de måtte dræbe Kushenko, før de kunne gøre sig håb om at nå deres mål. Men deres forsøg mislykkedes.

– Et attentatforsøg?

– Ja. For seks dage siden.

– Det er gået stille af.

– Ja. Russerne er dygtige til at forhindre, at noget siver ud.

– Hvad blev der af attentatmanden?

– Han blev dræbt af to mænd – en polak og en russer. Vi – U.S. folkene – leverede polakken. Russeren blev fremskaffet af Moskva-trioen. Polakken havde udført noget arbejde for os i Prag. Efter at have bistået ved likvidationen af attentatmanden, blev polakken fløjet til London og derpå videre til Washington. Russeren er forblevet anonym. De, Mr. Kent, vil være hans modstykke her i De forenede Stater.

– Jeg er ét stort spørgsmålstegn!

– De vil forstå, hvad det går ud på i løbet af få minutter. For nogle uger siden fik vi at vide, at agenter fra Det røde Kina planlagde at snigmyrde en russer og en amerikaner. Denne oplysning fik en af mine partnere. Den skulle være gået ad tjenstlige kanaler, men vi var klar over, at gjorde den det, ville noget sive ud og fjenden ville lave om på planerne.

– Vil man under alle omstændigheder ikke ændre dem nu? spurgte jeg.

– På grund af det fejlslagne attentat i Moskva? Nej. Det håber jeg i hvert fald ikke. Forstår De, vore to folk skød ikke attentatmanden, før denne havde fået sin riffel frem. Da russeren var officer, håber vi, vore fjender tror, at han rent tilfældigt var til stede på dette tidspunkt. En lykkelig ulykke.

– Denne oplysning, Deres partner modtog ...

– Ja?

– Indbefattede den navnene på russeren og amerikaneren, som skulle dræbes?

– Ja.

– Hvem er amerikaneren?

– Før jeg opgiver Dem hans navn, Mr. Kent ...

– Ønsker De at vide, om jeg går ind på at hjælpe Dem.

– Ja.

– Det er mit svar.

– Tak.

Fellows virkede lidt overrasket. Han havde studeret mine papirer, så han vidste naturligvis, at jeg aldrig var overbegejstret for at blive kaldt tilbage til regeringstjeneste. Men dette her var noget andet. Fellows var en mand, jeg meget længe havde beundret.

Fellows drejede cigaren rundt og rundt, mens han studerede den glatte, fine aske. – Jeg synes, det kun vil være fair at fortælle Dem nogle få ting, før De – hm – tilbyder Dem. Først og fremmest – hvis De kommer ud for vanskeligheder, vil vor assistance være begrænset. Jeg er endog ikke sikker på, at vi overhovedet kan hjælpe Dem. I aften gjorde jeg brug af min indflydelse til at få Dem sat på fri fod, men jeg tvivler på, jeg vil være i stand til at gøre den slags ting igen. For at være helt oprigtig, ville jeg nægte at kendes ved Dem, hvis nationens sikkerhed stod på spil. I en situation, der er så delikat som denne, kan vi ikke tillade os at rokke med båden, om jeg så må sige. Forstår De, der er folk i Det røde Kina, som med lys og lygte leder efter en undskyldning for at starte en tredje verdenskrig. En hvilken som helst undskyldning. De har en hær parat til at marchere ind i Vietnam. Denne vor verden hviler på et beredskabslager af kernevåben. Hvis en af disse bomber går af, går de alle af. Vi forstår dette, såvel som de fleste russere forstår det, men mange i Det røde Kina er enten naive på dette punkt, eller også er de villige til at ofre tre fjerdedele af deres egen befolkning i en totalitær krig. Lykkeligvis for os er de kinesiske røde, som er så krigslystne, ikke ved magten. Det første skridt mod deres mål var et bedre forhold til Rusland, hvilket sandsynligvis ville være blevet resultatet, hvis Kushenko var blevet dræbt.

Jeg sagde: – Jeg kan se, hvordan de røde høge kunne vinde magt gennem Kushenkos død, men De forenede Stater er ikke Sovjetrusland. Vi har ingen Kushenko her.

– Det er rigtigt. Fellows gjorde en lille pause. – Men vi har en senator McSweeny.

Senator McSweeny havde lige fra begyndelsen været imod hele Vietnam-historien. Han var en af de få medlemmer af den lovgivende forsamling, der gik ind for at optage Det kommunistiske Kina i De forenede Nationer. Han holdt evig og altid taler om amerikansk-russisk venskab. Den første mand, Krushchev bad om at komme til at træffe på sin tur til De forenede Stater, var McSweeny. Senatoren og sovjet-chefen tilbragte tre timer sammen i et låset, lydtæt rum.

– McSweeny, sagde Fellows, – er en ærlig mand. Han tror oprigtigt, at modgiften mod verdensuroen er venskab med alle nationer, selv om det er ensbetydende med at miste land efter land til Rusland og Kina. Han er glødende socialist og overbevist om, at kommunismen er god for verdens forarmede nationer. Oven i alt dette er han isolationist. Og han har fået hundreder af tusinder af nye tilhængere, siden krigen rigtig udviklede sig i Vietnam. Forældre, som ikke ønsker at se deres sønner drage i krig, slutter op bag McSweeny.

– Jeg kan ikke rigtig se McSweeny som mål for De røde, sagde jeg. – Han er jo den bedste ven, de har her i Staterne.

– Naturligvis. Og det er netop grunden til, at vore fjender har valgt ham som offer. De vil kunne hævde, at amerikanske højreorienterede dræbte McSweeny. Dette vil give anti-Kushenko’ere i Rusland ammunition i hænde. Det vil give Det røde Kina vægtigt propagandamateriale. Sandsynligvis vil det også medføre, at attentatforsøget på Kushenko kommer frem. Man vil påstå, at de samme højreorienterede amerikanere, som dræbte McSweeny, også stod bag komplottet mod Kushenko.

Fellows bed hårdt i sin cigar. – De ved, hvad der sker, når propagandamaskinerne begynder at rulle. Prøv at forestille Dem de scener, der ville udspille sig her i Staterne. Protesttog mod de højreorienterede, som myrdede McSweeny. Krav om at trække tropperne ud af Vietnam. De stærke mænd i Rusland ville lægge pres på Kushenko. Måske ville han trække sig tilbage, som Krushchev gjorde. Eller måske ville han blive myrdet. Hvis det skete, ville en Sovjetrusland-Røde Kina venskabspagt følge inden for få dage.

– Altsammen på grund af en enkelt mands død?

– McSweeny er ikke blot en almindelig mand, Mr. Kent. Han er et symbol.

– Og hvad er det så, De vil have mig til at gøre?

– Deres opgave går ud på at beskytte senator McSweeny.

– Vil senatoren være vidende om, at han bliver beskyttet?

– Det er det vanskelige ved det, Mr. Kent. Han må ikke vide det.

– Det er ikke bare vanskeligt – men det er praktisk talt umuligt.

– Det er det nu ikke. Forstår De, senatoren kører i overmorgen op til Lake Wilson i Connecticut. Han vil blive boende i sin hytte ved søen i en måned. Han vil have to assistenter og sin sekretær med sig. Hans kone døde for ti år siden. Deres eneste barn, en datter, er i øjeblikket med jet-kredsen i Brahos i Peru. Det er deres sidste nye »in«.

– Hvad skal jeg gøre – campere i skovene? spurgte jeg.

– På den modsatte side af søen ligger endnu en hytte. Denne hytte er blevet solgt – til Dem. De tager op til hytten for at få Dem en velfortjent ferie efter to år i Brasilien, hvor De har bygget en bro. Deres navn vil være Tom Brady. Senatoren læser hver dag tyve aviser, forstår De. Han kan ikke undgå at have stødt på Deres navn og billede; han har en bemærkelsesværdig hukommelse, men hans syn er ikke altfor godt, så vi vil ikke bekymre os om Deres udseende.

– Findes der en Tom Brady?

– Fandtes. Han boede i Bronxville. Han var ingeniør. Han havde samme farve hår og øjne, som De, og var af nogenlunde samme højde og vægt. Det står alt sammen på hans kørekort, som De vil få sammen med hans identitetskort og andre papirer – De får hans tegnebog med indhold. Den vil blive afleveret til Dem, før De kommer til Connecticut. De penge, De finder i den, kan De betragte som forskud på salær og omkostninger.

– Hvad blev der af Brady?

– Han styrtede ned fra den bro, han byggede ude i Brasilien. De må for øvrigt også gøre brug af Bradys vogn. Den hvide Corvette, De holder Dem, er altfor iøjnefaldende. Vognen vil blive afleveret til Dem sammen med tegnebogen. Det vil ikke ske uden for denne bygning. Det er muligt, De bliver holdt under opsigt. Hvis De har problemer, kan De få fat i mig på dette nummer ... vil De skrive det ned?

– Det er ikke nødvendigt.

– Circle syv-ni-ni-fire-tre.

– Circle, sagde jeg. – C.I. Charlie Innsbruck. Charlie Innsbruck har 799 dollars og 43 cents, hvilket vil sige 57 cents mindre end 800 dollars lige ud. Charlie Innsbruck har 800 dollars minus 57 cents.

Fellows nikkede anerkendende. – Godt system. Nå, men jeg tror, jeg har været det hele igennem. Nogle spørgsmål?

– Hvad skal jeg medbringe til Connecticut?

– Intet.

– Hvad er det for en vogn, Brady havde?

– En Studebaker. Blå. Han havde fået lavet et dobbelt karburator-system. Vognen kan køre fra praktisk talt hvad som helst på vejen. Flere spørgsmål?

– Nej.

– Nå, men jeg har endnu en ting at fortælle Dem. De får en partner. En russer. Vi leverede en mand til jobbet i Moskva; de ønsker at gøre det samme her.

– Hvem er han?

– Det ved jeg ikke. Russerne er meget hemmelighedsfulde med den slags – selv gode russere. Han vil selv gøre sig bekendt med Dem, sandsynligvis før De tager til Connecticut. Han vil sige ... Fellows drejede op for sit halve smil. – Jeg rødmer ved at skulle fortælle Dem det Mr. Kent. Han vil sige: »Adirondack-bjergene er en farvesymfoni om efteråret.«

– Uha, sagde jeg.

– Netop.