Larry Kent

Fristerinden

Lindhardt og Ringhof

Fristerinden
er oversat fra engelsk af Poul Arends efter

The Temptress Touch

Copyright 1965, 2016 Larry Kent og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711574751

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Kapitel

Et møde i flyvemaskinen

Den store Boeing 707 rettede næsen opefter og begyndte at stige. Da vi nåede marchhøjde, gav luftkaptajnen os det sædvanlige foredrag over højttaleren. Stewardessen kom op gennem midtergangen og hjalp dem, der havde besvær med sikkerhedsbæltet. Stewardessen havde naturligvis en velformet skikkelse; men honningblondinen, der fulgte efter hende, var absolut en luksusmodel. Hun svansede hen til mit dobbeltsæde, frembragte et smil, der dannede små fordybninger i hendes kinder, og sagde med den mest honningsøde stemme: — Tillader De?

Jeg rejste mig og så op og ned ad hende med en anerkendelse, der besvarede hendes spørgsmål, men jeg mumlede tillige en hilsen, og hendes smil blev bredere og smilehullerne større, da hun satte sig ved siden af mig. Der var et armlæn imellem, men hun lagde sig langt ind over det.

— Det er min første flyvetur, sagde hun. — Jeg ved, at det er fuldstændig tåbeligt af mig, men jeg er bange.

— Det er for galt.

Hun sendte mig et blik, der kunne have smeltet et isbjerg, og lagde hovedet på skrå. — En pige vil gerne have en stærk mand at støtte sig til. Hun rakte hånden frem, og jeg tog den. Det var en meget blød og varm hånd. — Jeg hedder Karen Glow.

Jeg kunne ikke lade være med at smile, og hun smilede igen og sagde: — Ja, det er rigtigt. Det er et professionelt navn.

— Det passer godt til Dem, sagde jeg. — De gløder.

— Det lød sødt! svarede hun med en dyb latter. — Og smukt, mr. —?

— Kent. Eller bare Larry.

— Larry Kent. Der viste sig en fure mellem hendes øjenbryn. — Larry... Kent...

— Privatdetektiv, svarede jeg. — New York City.

— Selvfølgelig. Lydon-sagen. Den var omtalt i alle aviserne for en uges tid siden. Hun havde et kulørt ugeblad liggende i sit skød. Hun lod hurtigt fingeren løbe hen over kanten af bladene. — Og nu, hvor sagen er afsluttet...?

— Jeg skal til Los Angeles.

— På ferie?

— Ja.

— Det må være rart for Dem. Hun åbnede bladet; det var et af dem med masser af pigebilleder. En langlemmet blondine i en kort bikini var vist i forskellige stillinger. — Måske burde jeg ikke lade Dem se det, sagde hun tankefuldt.

— Åh, jeg er ved at være en stor dreng nu, Karen.

— Jeg mener...

Pludselig opdagede jeg, hvad hun mente, da jeg omsider fik set på modellens ansigt. — Hva’, det er jo Dem!

— Ja, svarede hun og blinkede. — Synes De, at det er upassende for en pige, at...

— At stå model for den slags billeder?

— Ja. Synes De?

— Nej, absolut ikke.

Hun sukkede lettet. — Så er jeg glad for, at jeg viste Dem billederne.

— Jeg beklager kun, at det varede så længe, før jeg genkendte Dem.

— Nå, De var jo også handicappet. Jeg mener kjolen og det hele. Man kunne ikke vente, at De blot ved at se på fotografierne skulle være i stand til at se, det var mig, for De har jo ikke ... Hun lo med en lille klingende latter. — Forstår De, hvad jeg mener?

— Det tror jeg nok, svarede jeg, men jeg var alligevel ikke helt sikker på det. Jeg lagde hånden på bladet. — Må jeg se det?

— Naturligvis, sagde hun og rakte mig det. — Dette blad er trykt i New York. Jeg var der i seks måneder for at prøve, om jeg kunne komme ind i show business. Men der var tyve piger om hvert job. Fotografen, som arbejdede for bladet der, standsede mig en dag på gaden, og da jeg troede, at han var ansat ved et af de bedre magasiner, gav jeg ham navnet på min agent. Nå, i de følgende to måneder blev han ved med at plage mig; men jeg havde naturligvis i mellemtiden opdaget, hvilken slags blad han repræsenterede, og jeg ønskede ikke at være fotomodel i den genre. Men da jeg for en måned siden var helt blank...

— Mange af de store stjerner begynder på den måde, erklærede jeg for at udfylde den pause, der opstod.

Hun så ud ad vinduet og syntes at være meget interesseret i en skyformation. — Det ville have været rart at kende nogen i Los Angeles...

Jeg sad og studerede bladet i nogen tid. — Jeg bliver der i nogle dage...

Hendes øjne mødte mine. Der var et ungdommeligt naivt udtryk af glæde i hendes ansigt, og et øjeblik troede jeg, at hun ville begynde at klappe i hænderne og sige: Ih, du store!“ Men i stedet for sagde hun: — Jeg har bestilt værelse på Universal Hotel. Er det i nærheden af, hvor De skal bo?

— Jeg har endnu ikke truffet nogen bestemmelse om, hvor jeg vil bo, sagde jeg.

— Åh. Nu begyndte hun igen at betragte skyformationen.

Jeg opfattede vinket og sagde: — Universal Hotel er absolut ikke noget dårligt sted. Hvis De har lyst, kan vi tage en taxi derhen sammen.

— Det ville være dejligt, sagde hun sagte uden at tage blikket fra skyerne.

Jeg kikkede endnu en gang bladet igennem — og sejlede af sted på mine egne skyer.

Flyveturen varede seks timer. Da vi lagde an til landing, var Karen Glow og jeg hjertevenner. Hun sad meget tæt ind til mig i taxien under turen til Universal Hotel. Før vi nåede hotellet, advarede jeg hende imod at optræde alt for kammeratlig, når vi skrev os ind. Hun havde fået værelse 47. Portieren så på hende, da jeg bad om at få et værelse på fjerde sal. Han fugtede sine smalle læber og fik et strengt udtryk i ansigtet; men jeg lod ham kikke på en pengeseddel, hvorefter han straks blev blødgjort. Jeg fik værelse 49. Karen og jeg havde hver fået tildelt en piccolo, og vi kørte op i elevatoren sammen. Piccoloerne havde meget travlt med at skubbe til hinanden med albuerne.

Værelserne 49 og 47 lå ved siden af hinanden. Min piccolo gik straks i gang med at trække gardinerne fra, åbne vinduer og den slags, mens jeg tog et par dollarsedler op af lommen. Piccoloen så på dem og pegede med tommelfingeren i retning mod mellemdøren, der adskilte værelse 49 og 47.

— Det er egentlig et familieværelse, sagde han. — De forstår nok, til far og datter og så videre. Når der er en familie, hører der en nøgle til. Han tog en nøgle op af lommen, så igen på mine to dollarsedler og lod nøglen glide ned i lommen igen. Jeg lagde en femmer til de to, og nøglen kom frem igen. Piccoloen blinkede og lagde nøglen på toiletbordet. Jeg rakte ham de syv dollars, og han gik hen mod døren til korridoren.

Da han var forsvundet, gik jeg hen til mellemdøren og bankede let på.

— Ja? lød Karens stemme.

— Er alt i orden?

— Udmærket. Der opstod en kort pause, før hun tilføjede: — Men jeg ville ønske, vi kunne gøre noget ved den dør.

Jeg stak nøglen i låsen og lavede med vilje en del støj. — Vil du gentage det?

— Lad mig få to minutter, lød hendes svar.

Jeg så på sekundviseren på mit armbåndsur, mens den tog to omdrejninger. — De to minutter er gået.

— Kom ind.

Jeg låsede døren op, åbnede den — og trak vejret meget dybt.

— Det er den selv samme bikini, sagde hun smilende.

Jeg lukkede mellemdøren og gik hen imod hende, men hun holdt et af disse papskilte, der meget betænksomt findes på de fleste hoteller, op foran sig. På skiltet stod vil ikke forstyrres. Jeg gik hen til døren til korridoren, lukkede den op, hængte skiltet udvendigt på dørhåndtaget og lukkede og låsede så døren.

Hun stod og ventede på mig med udstrakte arme. — Det er så dejligt at kende nogen i en fremmed by, sagde hun.

2. Kapitel

Foran dødscellen

Hun lå med lukkede øjne. Hun så så fredfyldt og uskyldig ud. Jeg bøjede mig ned og kyssede hende, og hun smilede, mens hun mumlede et eller andet. Jeg skrev på en lap papir: Jeg er borte i forretningsanliggender. Vi ses til middagen. Jeg satte lappen fast ved spejlet på hendes toiletbord og forlod hotellet.

Jeg tog en taxi hen til mit kontor i Los Angeles og kørte derefter til lufthavnen; så en kort flyvetur til San Francisco, atter en taxi og endelig en færgetur til den klippefulde ø, hvor så mange skrappe drenge har tilbragt deres sidste dage. Tre alvorlige vagter lod mig slippe igennem lige så mange jernporte, og derefter førte en anden vagt mig ind i en grå bygning og igennem snævre korridorer. Her var dørene af træ, men jeg måtte igennem tre af dem, før jeg stod foran én, hvorpå der med forgyldte bogstaver stod: Fængselsinspektør graves. Vagten trådte hen foran mig og bankede på døren.

En dyb stemme sagde: — Kom ind.

Vagten åbnede døren. — Mr. Kent, sir.

Jeg så en gråhåret mand, stor og bred og med skarpe øjne. — All right.

Vagten trådte til side, så jeg kunne gå ind i kontoret. Den gråhårede mand kom hen imod mig med udstrakt hånd. Jeg tog den og fik et fast håndtryk.

— De er præcis, mr. Kent.

— Jeg regnede med, at tiden var kostbar, fængselsinspektør. Særlig for Angelo Dolti.

Han nikkede, og hans ansigt blev alvorligt. Han så til siden, og først nu opdagede jeg, at der var en tredje mand til stede.

— Mr. Kent, det er mr. Colt. David Colt.

Colt smilede elskværdigt til mig, og vi vekslede håndtryk. Det var også et kraftigt håndtryk; men det forekom mig, at han havde indøvet det... på samme måde som smilet. Han var ung, måske midt i tyverne, men han kunne også være ældre, for hans ansigt var et af den slags, der holder sig godt. Høje kindben, en smal næse og et pænt hageparti. Hans tøj var elegant og skræddersyet.

— Jeg har hørt en hel del om Dem, sagde Colt.

— Det glæder mig at hilse på Dem, mr. Colt.

— Sig bare Dave.

— All right. Jeg vendte mig om mod fængselsinspektøren. — Må jeg tale med Angelo Dolti?

— Ja, naturligvis. Men det er noget, som Dolti selv afgør, vi bestemmer det ikke. Jeg talte med ham for en time siden og sagde til ham, at De ville komme. Det så ud til, at han blev glad... Fængselsinspektøren rullede tungen rundt i munden. — Hvis en mand i hans stilling kan være glad for noget som helst.

— Hvornår skal det ske?

— Tidspunktet er ikke blevet ændret, svarede fængselsinspektøren, der pludselig blev formel. — Klokken ti i morgen formiddag.

— Kan der blive tale om benådning?

— Nej, svarede han, men tilføjede hurtigt. — Det er naturligvis kun min opfattelse. En telefonledning til guvernørens kontor vil blive holdt åben lige indtil det øjeblik, hvor kapslerne bliver kastet ind i gaskammeret. Når det sker... Han trak på skuldrene.

Pludselig sagde Colt: — Måske bør De se min legitimation nu, mr. Kent... Han tog sin tegnebog frem og rakte den over mod mig. Jeg læste kortet indeni den og gav ham derefter tegnebogen tilbage. Colt betragtede mig, som om han ventede, at jeg ville sige noget, men det gjorde jeg ikke, og han fortsatte: — De spekulerer måske på, hvorfor en agent fra regeringen skulle være interesseret i Deres samtale med Angelo Dolti?

Jeg rystede benægtende på hovedet. — Egentlig ikke.

— Ved De da, hvorfor jeg er her?

— Er det ikke temmelig oplagt? I henhold til Deres legitimationskort kommer De fra finansministeriet; så lige meget hvordan De vender og drejer det, må det have noget med penge at gøre.

Colt tog et fladt platincigaretetui op af brystlommen. Det var forsynet med snirklede initialer. Han åbnede det og bød fængselsinspektøren og mig en cigaret. Vi rystede begge på hovedet, hvorefter han selv tog en, lukkede etuiet og bankede et øjeblik enden af cigaretten imod det, som om han ikke nænnede at stikke det kunstfærdige etui i lommen igen; da han til sidst gjorde det, tog han en kostbar guldlighter frem og tændte den. Finansministeriets agenter bliver ikke lønnet, så de kan tillade sig at købe dyre cigaretetuier og lightere, tænkte jeg; men samtidig lignede Dave Colt ikke den type, der praler med korruption. Men så lagde jeg mærke til Harvard-nålen i hans revers og kom uvilkårligt til at tænke på elegante Long Island-huse, polo-ponyer, lange, flotte sportsvogne... og en vel tilrettelagt fremtid. Jeg gik ud fra, at Colt ville bruge sit job i finansministeriet som baggrund for en karriere inden for politik. Jeg så ind i hans skarpe, klare øjne og blev klar over, at han havde både ambitioner og selvtillid nok til at skabe sig en fremtid.

Colt blæste røgen op mod loftet og sagde smilende: — Ja, sagen drejer sig om penge. Endog om mange penge.

— Jeg går også ud fra, at det drejer sig om Angelo Dolti, ikke sandt?

— Og Dem, mr. Kent.

Jeg vendte mig om mod fængselsinspektøren. — Hvordan er De blevet indblandet i dette, mr. Graves?

Fængselsinspektøren lænede sig op mod sit skrivebord. — Finansministeriets direktør bad mig om at give mr. Colt enhver tænkelig hjælp.

— Hvilket De også har gjort, sagde Colt med et taknemligt nik til Graves. Derefter så han hen på mig med et forventningsfuldt smil om munden.

Jeg tog en pakke cigaretter frem og rystede én ud af pakken. Colt tændte den elskværdigt med sin dyre lighter. Gennem røgen sagde jeg: — Jeg ved kun, at Angelo Dolti vil tale med mig; jeg ved ikke hvorfor.

— De vil snart opdage hvorfor, sagde Colt.

— Muligvis.

Colt havde stadig sin lighter i hånden. Han tændte den igen og betragtede flammen, men slukkede den efter et øjebliks forløb. — Lad mig fortælle Dem lidt om Dolti, mr. Kent.

— Det behøver De ikke, jeg kender hans generalieblad. Det ser ikke godt ud.

Colt smilede. — Står De på nogen venskabelig fod med ham?

— Jeg har aldrig truffet ham.

Jeg gik hen til en læderpolstret stol og satte mig på armlænet. Derefter sagde jeg langsomt, idet jeg understregede hvert enkelt ord: — Hvis jeg gik rundt og hjalp fyre af Angelo Doltis slags, hvor længe tror De så, at jeg kunne have arbejdet som privatdetektiv? Undersøg papirerne, søn.

— Det har jeg gjort, sagde Colt med et smil. — De har haft licens som privatdetektiv i New York i temmelig lang tid. Deres licens har været inddraget tre gange.

— For meget korte perioder.

— Indrømmet. Colt gik hen til fængselsinspektørens skrivebord og slukkede sin cigaret i askebægeret. — De nyder temmelig stor anseelse på Østkysten, mr. Kent. Men dette her er på Veskysten. Her behøver De ikke at være slet så forsigtig.

— Jeg kan fortælle Dem noget, Dave. De burde have undersøgt sagen her i Califorien. Jeg har jo også et kontor her.

— Så har De altså licens her, ikke sandt?

— Jo.

— Glimrende! Colt smilede igen. — Så skal De være meget forsigtig her, mr. Kent... akkurat lige så forsigtig som i New York.

— Eller et hvilket som helst andet sted, tilføjede jeg.

— Men mest i de stater, hvor De har licens. Staterne arbejder sammen i sager af den slags. Hvis en mands licens bliver inddraget i én stat...

— Lad mig give Dem et vink, indskød jeg. — Hvis De er ude efter at få en fyr til at hjælpe Dem, så skal De bruge trusler som en sidste udvej. Der er mange mennesker, der ikke kan lide det.

— Trusler? Colt så meget uskyldig ud. — De må endelig ikke misforstå mig.

— Det tror jeg heller ikke, jeg gjorde. Men jeg vil lade tvivlen komme Dem til gode.

Fængselsinspektøren holdt hånden op for munden som for at kvæle en gaben... men jeg havde en anelse om, at det var for at skjule et smil.

Colt, der et øjeblik var blevet lidt usikker, tog en ny cigaret og tændte den.

— Jeg tror, det ville være en god idé at komme til sagen, sagde jeg.

— Ja, mr. Kent. Det har De ret i. Lad os komme til sagen. Men først... har De noget imod at fortælle mig, hvordan det er gået til, at De kommer her for at tale med Dolti?

— Det begyndte i går. En advokat kom op på mit kontor. Han hedder Alberghetti. Han repræsenterer Angelo Dolti i New York. Som De sikkert ved, havde Dolti sit hovedkontor i St. Louis.

— Ja.

— Nå, Alberghetti kom ind på mit kontor og sagde, at Dolti gerne ville tale med mig. Da jeg spurgte ham hvorfor, hævdede han, at han ikke vidste det. Jeg sagde til ham, at jeg ikke var særlig interesseret i at besøge en dømt morder, der sad i en celle fem tusind kilometer borte. Men så lagde Alberghetti femten hundrededollarsedler på mit skrivebord.

— Og hvad skulle De gøre for at tjene disse femten hundrede dollars? spurgte Colt hurtigt.

— Tage en flyvemaskine til Vestkysten og besøge Dolti.

— De afgav ingen løfter, vel?

— Nej.

— Jeg håber, at De undskylder, jeg siger det, mr. Kent, men det er lidt vanskeligt for mig at tro det.

Jeg grinede og sagde: — Dave Colt, jeg er revnende ligeglad med, hvad De tror. Og jeg nød hver eneste stavelse, jeg sagde.

Fængselsinspektøren udstødte en uforståelig lyd, der lød noget i retning af en halvkvalt hosten, og vendte ryggen til os og begyndte at flytte rundt på tingene på sit skrivebord. Colts ansigt blev gråligt og sammenbidt. For at skjule det stak han cigaretten i munden, men han havde presset den så hårdt sammen med fingrene, at han havde vanskeligt ved at suge røgen igennem den. Det gjorde hans ansigt endnu mere sammenbidt. Han rev cigaretten ud af munden og tværede den ud i askebægeret på fængselsinspektørens skrivebord. Han stod et øjeblik ubevægelig med ryggen til mig. Jeg så ham slappe af, lige før han vendte sig om imod mig. Nu smilede han.

— Mr. Kent, jeg bebrejder Dem ikke, at De blev vred.

— Vred? For helvede, jeg blev ikke vred, Dave.

— Udmærket. Det glæder mig.

— Men De skal blot ikke genere mig, hverken på den ene eller den anden måde.

Han lod, som om han ikke hørte det. — Jeg vil blot bede Dem om at huske på, at jeg er finansministeriets agent og kun prøver på at udføre mit job.

— Naturligvis.

Fængselsinspektøren sad nu i sin drejestol og betragtede os med venlig nysgerrighed, som en mand, der ikke havde nogen interesse i, hvad der foregik.

— Hvor er Deres kontor her i Californien? spurgte Colt.

— I Los Angeles.

— Var det derfor, De fløj til Los Angeles i stedet for direkte til San Francisco?

— Ja. Jeg kommer kun her på Vestkysten nogle få gange om året, og jeg vil gerne se ind på kontoret. Jeg forstår, at De har kontrolleret min flyvebillet.

— En ren rutinesag, svarede Colt. — Sig mig, var Deres beslutning om at tale med Angelo Dolti baseret på nysgerrighed?

— På en måde. Fyren skal sluge en mundfuld giftgas i morgen. Hvis jeg ikke var rejst herover for at tale med ham, ville jeg måske hele resten af mit liv have spurgt mig selv om, hvad det var, han ønskede, og jeg ville ikke have nogen mulighed for at finde ud af det.

— Har De slet ingen anelse om, hvorfor han vil tale med Dem?

— Overhovedet ikke.

Colt kløede sig på næsen. — De ved naturligvis, at Dolti var en af lederne af det forbrydersyndikat, der står bag alle de organiserede forbrydelser her i landet?

— Ja, det ved jeg.

— Og at syndikatet igen er kontrolleret af Mafiaen?

— Jeg har hørt rygter i den retning.

— Det er mere end rygter, mr. Kent. Skattedepartementet har været ude efter Dolti i lang tid. Vi var i stand til at få fat i de fleste af de andre store... for eksempel Al Capone. Det var selvfølgelig før min tid; men i løbet af de seneste år har vi haft held til at fængsle flere medlemmer af syndikatet for skattesnyderi. Men Dolti var imidlertid for dygtig for os. Han opgav og betalte indkomstskat af en kvart million dollars hvert år. Vi vidste, at han tjente en hel del mere, men vi havde ingen mulighed for at bevise det. Det var lettere med de andre; de levede langt over deres opgivne indkomster, og det var kun et spørgsmål om simpel regning for at få dem dømt. Men Doltis levefod oversteg ikke de opgivne indkomster.

— Hvor meget regner De med, at han skrabede til sig?

— Vi mener, at han igennem de sidste fem år har skjult omkring en million dollars. Det er kun et skøn; måske drejer det sig om noget mere. Før de fem år var han kun håndlanger for syndikatet. Han arbejdede sig op fra bunden og ind i syndikatets inderste råd. På vejen op så han de andre store kanoner begå fejltagelser, som bragte dem i vanskeligheder. Da det blev hans tur, begik han ikke disse fejltagelser.

— Nå, men jeg vil ønske Dem og skattedepartementet held og lykke, Dave.

— Vi venter, at De vil hjælpe os, mr. Kent.

— Hvordan?

— Vi har den opfattelse, at Dolti måske vil fortælle Dem noget om pengene.

— Han ville være godt tosset, hvis han gjorde det.

— Måske er han desperat. Måske ved han, at han ikke kan stole på syndikatets medlemmer. Når det drejer sig om penge, er det en flok sjakaler. Det er muligt, at han vil overlade pengene til sine pårørende. Hvis han fortæller os, hvor pengene er, vil arvingerne kun få en lille del af dem ... og muligvis slet ingenting, hvis der bliver pålagt ham en afgift efter døden, hvilket er en mulighed.

— Hør nu, sagde jeg. — Hvis I fyre er så interesseret i disse penge, hvorfor slår I så ikke en handel af med Dolti?

Colt rystede på hovedet. — Vi handler ikke med mænd af Doltis slags.

— Mener De, at det ville være klogere at slå en handel af med en fyr som mig?

— Langt bedre, mr. Kent.

— Jeg vil intet love, Dave. Jeg er en privatmand, der vil tale med en mand, der skal henrettes.

— Men hvis han fortæller Dem om pengene...

— Jeg vil intet love, gentog jeg.

Han pressede læberne sammen, og hans ansigt fik et ubehageligt udtryk. — Med andre ord...

Jeg rejste mig op fra stolens armlæn. — Lad hellere være med at sige det, Dave.

Hans tunge gled hen over læberne. — Det vil ikke komme til at se godt ud i min rapport, mr. Kent. Jeg kan blive tvunget til at rapportere, at De nægter at samarbejde med De forenede Staters regering.

— Kære ven, jeg arbejdede sammen med De forenede Staters regering, før De var hepper for kære, gamle Havard, sagde jeg. Colt begyndte at pille ved nålen i sit revers, og jeg vendte mig om mod fængselsinspektøren. — Findes der en lov, der kræver, at jeg skal blive ved med at høre på den fyr dér?

— Ikke så vidt jeg ved, mr. Kent.

Colt vendte sig hurtigt om mod fængselsinspektøren. — De lovede at ville gøre alt for at hjælpe mig!

— Det er ganske rigtigt, mr. Colt. Og jeg har gjort alt, hvad jeg kan. Jeg har ordnet det således, at De har fået lejlighed til at tale med mr. Kent, ikke sandt? Kan De anvise mig en særlig måde, hvorpå jeg kan hjælpe Dem?

— De har hørt alt, hvad vi har talt om! Det burde være klart for Dem, at Kent ikke vil samarbejde.

Fængselsinspektøren rystede på sit distingverede, grå hoved. — Jeg hørte ikke, at mr. Kent afslog at samarbejde. Jeg hørte ham sige, at han intet kunne love.

— Er det ikke det samme?

— Ikke efter min mening, mr. Colt.

Colt trak vejret dybt, og derefter vendte han sig om mod mig.

— Vil De samarbejde med statskassen?

— Ja, naturligvis.

— Men for et øjeblik siden...

— De prøvede på at afkræve mig et løfte. Det er en meget stor forskel, Dave. Nu skal jeg fortælle Dem hvordan. Hvis jeg, når jeg har talt med Dolti, mener, at der er grund til at tale med Dem, så vil jeg gøre det. Hvis ikke... Jeg slog ud med hænderne.

— Jeg venter i forkontoret, sagde Colt. Han gik hen mod en sidedør og lukkede sig selv ud.

— Tak, sagde jeg til fængselsinspektøren.

— Jeg tog ikke parti, erklærede fængselsinspektøren. Tilsyneladende morede han sig. — Men den unge mand havde lidt for meget fart på. Det glædede mig at se, hvorledes De bremsede ham; men det betyder ikke, at jeg er enig med Dem...

Jeg hævede afværgende min højre hånd. — Det ved jeg. Må jeg tale med Dolti nu?

— Jeg skal føre Dem til ham.

Nogle få minutter senere stod jeg uden for tremmerne foran en af dødscellerne. Dolti rejste sig fra sin briks og gik hen til tremmerne. Han var lille og kraftig, og det tætte, sorte hår manglede kun et par centimeter i at mødes med hans øjenbryn. Han havde en krum, siciliansk næse og tykke læber. Blåsorte skægstubbe dækkede hans mørke ansigt.

— Er det Larry Kent? sagde han med hæs stemme.

— Ja.

— Tak, fordi De kom. Han stak højre hånd ud mellem tremmerne. Jeg havde intet at tabe ved at veksle håndtryk med ham, uanset om han var morder eller ej, så jeg gjorde det. Han blottede nogle stærke, hvide tænder. — De kunne ikke lide at gøre det, vel?

— Kan det ikke være ligegyldigt?

— Nej. For mig betyder et håndtryk noget. Man kan lære meget af et håndtryk. Men jeg behøver ganske vist ikke at få noget at vide om Dem. Jeg ved alt, hvad jeg behøver at vide.

— Hvorfor behøver De at vide noget om mig?

— Det vil De opdage i løbet af et par minutter, sagde han, og der viste sig et muntert udtryk i hans øjne. — Hvad er der i vejen, Kent?

— Jeg ved det ikke. Jeg tror, at jeg havde ventet, at De var en betydelig skrappere fyr.

Dolti lo højt. — Det tror alle. Under rettergangen var man forbavset over, at jeg ikke eksploderede af raseri. Man skældte mig ud for det værste, og jeg fandt mig i det.

— De kan ikke bebrejde dem, at de blev forbavsede. En fyr ved navn Canarsi var fræk over for Dem, og De dræbte ham. De slog ham ihjel med Deres bare næver. De slog på ham, efter at han var død.

Doltis halsmuskler bevægede sig krampagtigt. — Det er forbi nu. I morgen tidlig skal jeg betale for det.

— Jeg har lidt vanskeligt ved at tro, at De dræbte Canarsi, blot fordi han generede Dem.

Dolti trak på skuldrene. — Der lå mere bagved. Canarsi troede, at han var stor nok til at træde ud af syndikatet og arbejde på egen hånd i Hollywood. Pengeafpresning. Han yndede at lade sig fotografere sammen med filmstjerner, selv dem, han pressede penge af. Syndikatet sendte to gange folk ud for at henrette ham, men det slog fejl begge gange. Så traf jeg Canarsi i en natklub. Og det ene ord tog det andet...

— Det var dumt, Dolti.

Den dødsdømte indrømmede det med et nik. — Jeg har aldrig været af den slags, der begik små fejltagelser.

— De sparede sammen, indtil De var parat til det helt store.

— Sådan gik det, Kent. Der spillede et svagt smil om Doltis mund; men så var det, som om han tilsyneladende indså, at han ikke havde nogen grund til at smile, og han bed munden sammen til en tynd streg. Efter et øjebliks forløb åbnede han den igen og sagde: — Jeg bad Dem ikke om at komme, fordi vi skulle diskutere mine fejltagelser. Jeg lavede også mange gode forretninger.

— En noget tvivlsom historie eftersom det var for syndikatet eller for Mafiaen.

— Lad os ikke tale om det.

— Okay.

Dolti så ned for sig. — Jeg har en bror, der hedder Mario. Han har taget navneforandring fra Dolti til Caserta.

— Det er jo ret almindeligt, at pårørende til fyre af Deres kaliber tager navneforandring.

Dolti blev ved med at se ned i gulvet, mens han sagde: — Mario skammede sig over den betydning, som navnet Dolti fik. Der kom et næsten stolt udtryk i Doltis ansigt, da han fortsatte: — Han ønskede ikke at tage mod de penge, der blev tilbudt ham.

— Hvilke penge?

Dolti tøvede lidt. — Gangsterpenge... de penge, som jeg tilbød ham. Han sagde, at der var blod på dem. Han erklærede, at han ville finde andre veje til at skaffe penge til de mennesker, som han havde med at gøre...

— Jeg forstår Dem vist ikke rigtigt, Dolti.

— Min bror har en menighed i Ney York City, Kent. I Bowery. De åndsbeslægtede sjæles menighed, hedder den.

— Godt, nu er jeg med!

Dolti så mig lige ind i øjnene i nogen tid, og endelig sagde han: — Jeg stoler på Dem, Kent. Jeg kender fyre på begge sider af stregen, der har haft med Dem at gøre, og de siger det samme: De er regulær nok... Han gjorde en pause. — Det er derfor, De er her. Jeg har brug for en mand, der er hård og skrap, hvis det bliver nødvendigt...

— Der er masser af den slags i Deres organisation.

— Men ingen, som jeg kan stole på, Kent. Desuden er jeg ungkarl. Hvis man ikke er gift, går pengene automatisk til syndikatet.

— De penge, som De har stukket til side?

— Har nogen talt om det? spurgte han skarpt.

— Ja.

— Hvem?

— En fyr, der ventede på mig her. Han hedder Dave Colt.

— Fyren fra statskassen? Jeg har allerede talt med ham. Han sagde, at mine penge ville gå til mine arvinger eller en hvilken som helst organisation, som jeg ønskede at efterlade dem til... efter at regeringen havde fået sin andel. Men det går ikke, Kent. Pengene vil være beslaglagt i lang tid. Min bror skal bruge dem nu.

Jeg bød ham en cigaret, men han rystede på hovedet, hvorefter jeg tændte én selv og sagde: — Skal vi lige få én ting klar, Dolti. De ønsker, at Deres bror Mario i New York skal have pengene.

— Ja.

— De siger, at han har en menighed i Bowery.

— De åndsbeslægtede sjæles menighed, ja.

Dolti studerede nøje mit ansigt. — Hvad tænker De på, Kent?

— Jeg spekulerer på, hvorfor De vil give Deres broder pengene.

— Han er min eneste slægtning.

— Han vil bruge dem til at hjælpe andre med.

— Måske er det netop det, jeg... Dolti tav og vendte sig om. — Når man sidder i en lille celle den ene uge efter den anden, kommer man til at tænke. Man kommer til at se anderledes på mange ting, sagde han og løftede hænderne op foran ansigtet. — Man lægger mærke til hver eneste linie i ens håndflader. Man bliver forbavset over, hvor fuldkommen en menneskehånd er skabt. Fingrene for eksempel — selv om de var konstrueret af en ingeniør, kunne de ikke være bedre. Så kommer man også til at tænke på andre ting. Man ser på mennesker på en måde som aldrig før. Alle slags mennesker. Jeg... jeg er ikke helt sikker på, at De forstår, hvad jeg mener.