Assassinernes dal

Leo Kessler

Lindhardt og Ringhof

Assassinernes dal
er oversat fra engelsk af Poul Arends efter

Valley of the assassins

Copyright © 1981, 2017 Leo Kessler og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711574935

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første del

Vejen ind

Første kapitel

– Sturmbannführer!

Oberst Otto Skorzeny, chefen for SS-kommandoen, vendte sig om. – Was ist los? bjæffede han.

– Die sind da! meldte den gustent udseende Luftwaffe-officer, der ledede nedkastningen. – Dadrüben!

Den kæmpemæssige oberst fulgte med blikket retningen af hans pegende hånd. En Fieseler Storch observationsmaskine syntes at stå stille i luften i 2.000 meters højde over den vindomsuste bjergtop. Skorzeny var klar over, at piloten i dette øjeblik sikkert var badet i sved på trods af den isnende kulde i alperne. Det måtte være anstrengende at skulle kæmpe mod de uberegnelige, opadgående luftstrømme. Så gik den lille maskine ind i en sideglidende bevægelse hen over den sneklædte bjergtop. Skorzeny fugtede uvilkårligt læberne. Hvis piloten ikke afmærkede nedkastningszonen helt nøjagtigt, kunne det ende med en katastrofe. Men han behøvede ikke at have gjort sig så mange bekymringer. Piloten var ekspert. Han holdt den lille maskines næse op mod vinden for at bremse farten og kastede det første markeringslys.

Et flammende ildskær farvede sneen rød som blod. Det første hjørne af området var korrekt afmærket. Skorzeny trak vejret lettet.

Lys efter lys fulgte nu og afmærkede den 200 meter lange nedkastningszone med rødt. Det var lykkedes Luftwaffe-piloten at gøre det. Området var afmærket. Men hvilket område, tænkte Skorzeny uvilkårligt ved sig selv. Det var i virkeligheden ikke andet end en lang, smal strimmel. Hvis en af faldskærmene blev grebet af en kastevind, ville manden blive ført over mod den anden side af bjerget …! Skorzeny ville ikke tænke den skrækindjagende tanke til ende. Brølet af motorer, der kom vestfra, rev ham ud af hans tanker.

Skorzeny fik sin kikkert for øjnene igen. Den store, fire-motorers Condor kom brølende ind i tre hundrede meters højde, men faldt hurtigt ned til hundrede og halvtreds. Det var den absolut minimale springhøjde for utrænede folk som dem, der befandt sig i maskinen. Åh, de havde velsagtens alle gennemført lynkursets syvotte spring; men selv den mest erfarne veteran i general Students faldskærmsarme ville være betænkelig ved det spring, som disse mænd om et øjeblik skulle foretage.

Condorens skygge strøg hen over sneen. Nu blev sidedøren i maskinens skrog åbnet, og Skorzeny kunne se en skikkelse i døråbningen. Det ville være lederen af holdet. Det forekom Skorzeny, at han kunne genkende den slankt byggede obersts skikkelse. Hvad mon han tænkte i dette øjeblik, medens han stod og så ned over den diminutive nedkastningszone? Ville ikke hele forehavendet forekomme ham selvmorderisk?

Skorzeny snappede efter vejret. Lederen var sprunget ud. Han kunne høre det fjerne smæld, da den hvide skærm foldede sig ud, og gennem kikkerten kunne han se den lille skikkelse kæmpe med linerne. Nu var han kun halvtreds meter over jorden, men blev ført faretruende tæt hen mod plateauets kant. – Træk, mand! skreg Skorzeny uvilkårligt, og knyttede hænderne, så hans arrede knoer trådte frem som små, hvide kugler. – Træk!

Næsten som havde han hørt Skorzenys ordre, begyndte manden at trække i styrelinerne. Han ramte kanten af plateauet, kun et par meter fra afgrunden, rullede rundt og forsvandt af syne i sneen.

Skorzeny trak vejret dybt og bandede over sveden, der i store dråber perlede ned ad hans ryg. Nu kom resten af holdet. Den ene mørke skikkelse efter den anden kom tumlende ud gennem døren. – En … to … tre … fire … fem …! Skorzeny talte dem uvilkårligt, efterhånden som eliten fra Tysklands berømte Hochalpenkorps landede i sneen. Som den gode katolik, han var, mumlede han en dæmpet taksigelsesbøn for hver gang, en kom sikkert ned. – Seks … syv … otte …!

– Åh, min Gud! gispede forbindelsesofficereren fra Luftwaffe. – Se der!

Den niende mand var blevet grebet af en kastevind. De kunne se ham kæmpe desperat med styrelinerne for at komme tilbage ind mod plateauet, men forgæves. Skorzeny så hans mund åbnes i et skrig, som han ikke kunne høre. Så slyngede vinden ham brutalt ind mod den lodrette klippeside med en kraft, der måtte have knust hvert et ben i hans krop.

Stadig gjorde manden et fortvivlet forsøg på at afvende det uundgåelige. Rædselsslagen, men på på samme tid fascineret, fulgte Skorzeny den døende mands styrt. Han så ham blive kastet fra klippefremspring til klippespring, hamret til blods mod de hårde klipper, indtil hans faldskærm omsider flængedes, og han tilbagelagde det sidste par hundrede meter i et frit fald mod bunden af afgrunden.

Langsomt sænkede Skorzeny sin kikkert og gjorde korsets tegn. Hans hænder skælvede let. »Operation Langkniv« havde fået en dårlig start. Men den arrede leder af commandotropperne fik ikke tid til at gruble nærmere over det dårlige varsel, han her havde fået. Nede fra den stejle bjergsti bag ham hørtes nu lyden af en motor i laveste gear. Han vendte sig med et ryk om mod den blege Luftwaffe-officer. – Posterede De vagter nede ved bunden af stien, Herr Hauptmann? glammede han skarpt.

– Jawohl, Obersturmbannführer! svarede manden med skælvende stemme og rettede sig lidt op. – Det må være kureren. Han er autoriseret …

– Det vil jeg sandelig håbe! knurrede Skorzeny. – Ellers vil Führeren kræve Deres hoved på et fad!

Luftwaffe-officeren blev dog forskånet for den tyske leders vrede den dag. Den camouflerede stabsvogn, der få minutter senere kom til syne og bremsede op få meter fra SS-obersten, bar de fornødne autorisationsnummerplader. En officer i en støvet, ankellang frakke og med en skudklar Mauser i den ene hånd og en lædermappe låst med en lænke om højre håndled, sprang hurtigt ud af vognen og kom løbende hen mod den ventende Skorzeny.

– Leutnant Gehendges, Führer Hauptquartier! glammede han og rettede sig op i stram retstilling. – Fra Führeren personlig – og kun for Deres øjne!

Skorzeny førte dovent to fingre op mod huens blanke skygge og gjorde et kast med hovedet. – Derovre, sagde han og trak manden lidt til side, medens Luftwaffe-kaptajnen stirrede efter dem med rynket pande.

– Luk op, befalede Skorzeny. – Og pas på med den sikringslås. Jeg ønsker ikke nogen enkeltbillet til himlen endnu.

– De kan være rolig, smilede løjtnanten. – Jeg kender djævelskabet godt nok. Gjorde jeg ikke det, ville jeg forlængst have mistet en arm. Hurtigt låste han lænken om sin arm op og fremtog nu tre nøgler, med hvilke han låse kurermappens tre kombinationslåse op i en bestemt rækkefølge, der blev ændret fra gang til gang, og som kun han og hans foresatte kendte. En eneste forkert bevægelse i denne proces ville være nok til, at mappen eksploderede. Han åbnede den indvendige kasse, der var af fineste stål, og fremtog et enkelt dokument, som var stemplet »Reiehsgeheimsache«. Han rakte Skorzeny papiret, som han havde båret med sig, fastlænket til sin arm, tværs over det halve Europa til denne fjerne, østrigske dal. – For Deres øjne alene, gentog han.

Det var en opsnappet radiomeddelelse, så Skorzeny straks af den række kodebetegnelser, der var angivet foroven. Hans hjerte begyndte at hamre, medens han lod blikket fare hen over de maskinskrevne linjer. Meldingen var på engelsk, som han ikke var for godt kendt med, men den begyndte med:

»Hastende … Yderst hemmeligt …!

Han var lige blevet færdig med gennemlæsningen, da den høje, slanktbyggede oberst fra Stormtrop Edelweiss kom til syne i sin flængede overtræksdragt og med faldskærmen omhyggeligt foldet sammen og fastklemt under den venstre arm. Der var et bistert udtryk i hans skarptskårne, solbrændte ansigt, og folkene bag ham så også ud til at være dybt chokeret over en af deres kammeraters død. Skorzeny var instinktivt klar over, at disse mænd ikke just ville være indstillet på et begejstringsudbrud fra hans side. Selv om ophidselsen kogte i ham ved visheden om, at den plan, som han i månedsvis havde tumlet med, nu nærmede sig sin virkeliggørelse, tvang Obersturmbannführer Otto Skorzeny sig til at tale nøgternt og nærmest henkastet, da han sagde: – Der er givet grønt lys! De har omsider bestemt sig til at komme …!

Andet kapitel

– Nå? bjæffede Winston Spencer Churchill utålmodigt. Sveden perlede ned ad hans kraftige krop og fik et par mørke, fugtige skjolder til at træde frem på hans løsthængende, gulbrune safariskjorte. – Hvad nyt, Thompson?

Den bredbringede mand fra Special Branch rynkede panden og så på sin herre, der var nået til dagens anden whisky, selv om klokken ikke endnu var otte om morgenen, og Cairos bagende varme ikke var begyndt endnu. – Duer ikke! sagde han kort, medens han ved sig selv tænkte, at Den Gamle ikke så for godt ud, og at spiritus og cigarer ikke just fremmede sagen.

– Forklar det nærmere! knurrede premierministeren og dyppede spidsen af sin Corona i whiskyen, inden han velfornøjet gav sig til at patte på den.

– Efterretningstjenesten er stadig af den opfattelse, at der vil blive prøvet et attentat mod Dem, sir! sagde han og tørrede sveden af sin pande, medens han ønskede, at vifterne i loftet var i stand til at gøre mere end blot holde luften i værelset i en vis cirkulation.

– Det vil ikke være første gang, de fjolser har taget fejl! Desuden ved De bedre end nogen anden, hvor ofte de har prøvet på at gøre det af med mig før – og hvor lidt held de hidtil har haft med det!

– Rigtigt, sir, indrømmede politiinspektøren. – Men det har altid været derhjemme, hvor vi kunne få bedre greb om tingene. Der vil vi være på fremmed jord, og himlen alene må vide, hvor effektive de fyre er, selv om de skulle være venligt indstillet over for os – hvad de heller ikke er!

Den store mand smilede. – Thompson, De er håbløst engelsk! En chauvinist til fingerspidserne. Her sparker vi deres konge ned fra tronen og indsætter hans søn som regent. Derefter deler vi landet op i okkupations-zoner – og De forundres over, at de ikke falder på maven for os. Forunderligt! Han tog et nyt, dybt drag af cigaren.

Politiinspektør Thompson gav sig ikke. – Yankeerne ser lige så alvorligt på situationen, sir! fastholdt han stædigt. – Cairo vrimler med FBI-folk. Og De kan vædde Deres sidste cigar på, at Onkel Joe vil have tusinder af soldater med.

Den store mand nikkede uforstyrreligt. – Jamen det er da forståeligt nok, kære Thompson. De kommer fra en anden verden, hvor undertrykkelse og vold hører til dagens orden – de er vant til attentater og modangreb. Det kan De da se.

Thompson svarede ikke. Han var klar over, at hans herre prøvede på at drage ham ind i en diskussion, som han uvægerligt ville tabe. Men situationen var for alvorlig til at lade sig provokere til den slags nu.

– All right, sukkede den store mand. – Lad mig så høre. Hvordan ser det ud med vor sikkerhedstjeneste der?

– Ad helvede til, hvis det skal siges kort, sir! Der er et infanterikompagni til beskyttelse af ambassaden, og hvis jeg kender den britiske hær ret, så går hele deres tid med at pudse knapper og pibe seletøjet, så de overhovedet ikke får tid til at tænke på sikkerheden.

– Nu injurierer De Hendes Majestæts milits, Thompson! sagde Churchill med et lumskt grin i øjenkrogene. – Og De, som selv har gjort tjeneste i garden! Fy da!

Politiinspektøren lod ikke til at høre ham. – Hvad ambassadebygningen angår, fortsatte han uanfægtet, – så har jeg ladet mig fortælle, at den er frit tilgængelig. En enbenet dværg med hjerteklapfejl ville kunne kravle over den mur, der omgiver den – og byen vrimler af spioner.

En skygge af tvivl for hen over den store mands ansigt. Blot en uge forinden havde den mand, som han havde fløjet 5.000 miles for at opsøge, truet med at aflyse mødet, hvis Storbritannien ikke kunne garantere, at der ville være tilstrækkelig luftdækning til at afværge et eventuelt selvmordsangreb fra Luftwaffes side. En hel eskadrille af Spitfirer var i hast blevet forlagt til området, blot for at berolige Stalin. – Men vi har en afledning i baghånden, Thompson, sagde han og viftede triumferende med cigaren.

– Afledning? fnøs Thompson foragteligt. – Hvem tror De – med al respekt at melde – at det vil føre bag lyset? Vi har sendt en håndfuld guldgalonerede officerer fra vort hovedkvarter i Cairo til Tyrkiet med lommerne fulde af tyrkiske penge for at få dem til at tro, at det er Tyrkiet, der er målet for Deres rejse, og at De skal dertil for at byde tyrkerne velkomne som allierede. Det duer bare ikke, sir! Det eneste, tyskerne behøver at finde ud af, er, hvor generalstabshovedkvarterets bedste kok og hans stab befinder sig!

– Ambassaden? mumlede Churchill lidt afdæmpet.

– Netop! Og hvorfor er han der, sir? Fordi ambassaden venter et vigtigt besøg – Dem! Han rettede en anklagende pegefinger mod premierministeren. – Hold øje med kokken, kammertjeneren og chaufføren, så kan man være sikker på, at husets herre ikke er langt borte! Den kan selv den dummeste spion regne ud! Jeg vil give Dem højst fireogtyve timer i den by, så vil alle og enhver vide det. Og De har planer om at blive der en hel uge! Der er mere end tid nok til at planlægge, forberede og gennemføre et attentat mod Dem! Han tav for at lade sine ord bundfælde sig.

Den stilhed, der sænkede sig over lokalet, syntes at trække ud i en evighed. Den store mand, der så ud som en overdimensioneret Buddha, syntes hensunket i dybe tanker. Omsider hævede han hovedet med et ryk. – Men jeg er nødt til at tage til det møde, Thompson. De kan ikke have undgået at få en fært af de vældige ting, der står på spil. Vi har passeret toppen af vores ressourcer. Mine stabschefer meddeler mig ustandseligt, at bunden af tønden er ved at være skrabet ren. Vi kan ikke fortsætte med at kæmpe og stadig regne med at beholde vor magtposition. Vi må have en sejr i 1944 eller blive overskygget eller måske endda knust af vore tidligere allierede. Guderne alene skal vide, Thompson, hvor lidt der i øjeblikket holder os oppe – ud over vor ukuelige vilje og tro på sejren. Men efter krigen? Hvad vil der ske efter krigen, Thompson?

Thompson svarede ikke. Trods brugen af hans navn, var det ikke ham, Det britiske Imperiums mægtigste mand i dette øjeblik talte til. Hans ord var rettet til en usynlig hærskare af ligemænd – folk, der kom fra måske en snes britiske familier, som i umindelige tider havde været dem, der i virkeligheden udgjorde magten bag den britiske trone – folk som Sackville-familien, Cecil-klanen, Churchillerne og de andre. Det var dem, han i øjeblikket aflagde regnskab for.

– England må søge at øve indflydelse på dem, medens vi stadig har de store hærstyrker bag os, fortsatte han. – Ellers risikerer vi, at de to giganter i øst og vest slår sig sammen og påtvinger os en strategi, som vi ikke kan godkende, fordi den hindrer os i at forme vor egen skæbne. Det må ikke ske! Jeg … jeg er ikke blevet kongens første mand for at styre landet ind på en kurs, der kan føre Imperiet ud i en kurs mod afgrunden! Premierministerens stemme steg, og Thompson mærkede, hvordan en lille kuldegysning pilede op og ned ad hans rygsøjle. Hvor ofte havde han ikke hørt den samme, magtfulde stemme over radioen i hine mørke dage, der nu lå bag dem, men hvor Churchill havde forekommet nationen at være dens eneste værn mod tilintetgørelsen.

Den store mand tog sig i det og så for første gang direkte på sin personlige livvagt. – Thompson! sagde han fast. – Vi er nødt til at tage dertil uden hensyn til faren. Vi vil tage dertil, fordi det er vor pligt. Om det så betyder, at vi skal falde for en fjendes hånd dér!

Thompson bøjede hovedet og erkendte sit nederlag. Der var ingen vej udenom. Winston Spencer Churchill, Storbritanniens premierminister, havde truffet sin beslutning …

Tredje kapitel

Det sneede. Det var årets første snefald, blidt og stille. Hele dagen havde der været en klimpren af klokker omkring dem, da de barmfagre bondepiger kom ned med deres køer fra de østrigste højsletter, hvor de havde været på græs hele sommeren. Nu havde stilheden sænket sig over den lille landsby. Bønderne havde trukket sig ind bag deres tilskoddede vinduer og ventede på vinterens komme.

Stormtrop Edelweiss var samlet i køkkenet i et af bondehusene, som var blevet beslaglagt som kvarter til dem, røde i ansigterne af den friske luft og af varmen fra det store komfur og med deres arbejdsmærkede hænder knuget om grogkrusene, medens de ventede på, at oberst Stürmer skulle påbegynde sin instruktion. Obersten, der var chef for Tysklands kendteste elite-enhed inden for Hochalpenkorpset, gav sig god tid. Tyve års bjergbestigning overalt i verden, fra Europa til Asien og endda til Det fjerne Østen og Sydamerika, havde lært ham ikke at forhaste sig. Hastværk betød øget risiko, og hans folk havde brug for at sunde sig efter dagens hasarderede faldskærmsudspring over det farlige klippeplateau. De fleste af dem havde nye skrammer og forstrækninger at fremvise. Hans næstkommanderende, major Gottfried Greul, der havde vundet navnkundighed som bjergbestiger allerede dengang, han var i Hitlerjugend, og hvis glødende fanatisme gjorde ham voldsomt upopulær blandt folkene, var faldet tyve meter ned ad en skrænt og havde nu den højre arm bundet op.

Alligevel vidste Stürmer at de på trods af øjeblikkets træthed ville være rede til at påtage sig den enorme opgave, han havde til dem. De fleste af dem lige med undtagelse af de to nye, dunede løjtnanter Hager og Willems – havde været med, lige siden Stormtrop Edelweiss blev dannet. Fra Narvik og kampagnen i den finske tundra i 1941 til kampen om Mount Elbrus i 1942 havde de klatret og kæmpet i de utilgængelige bjerge, som resten af Wehrmacht ikke havde mulighed for at komme i nærheden af. Men, tænkte Stürmer ved sig selv, så var de også en gruppe individualister; enegængere, der var lykkeligst, når de befandt sig på egen hånd oppe i de evige bjerge, og som ikke ville eller kunne underkaste sig den normale disciplin, håndplukkede folk, alle professionelle bjergbestigere fra Bayerns eller Østrigs alper; folk, der havde lært at klatre i bjerge og stå på ski, før de endnu kunne gå. I hele den tyske hær fandtes ingen bedre enhed. Hvis nogen overhovedet kunne klare den opgave, som Edelweiss her havde fået stukket ud, måtte det være dem!

Stürmer stillede kruset fra sig og rømmede sig. Øjeblikkeligt rettedes alles blikke mod chefen.

– Kammerater, sagde Stürmer lidt tøvende. – Führeren har betroet os en ny, stor opgave.

– Vi er landet lige i lortet igen! klagede Ochs-Jo, Stormtrop Edelweiss’ kæmpemæssige oversergent, med et lille grin. – Kunne jeg ikke blive overflyttet til intendanturet med omgående virkning, oberst?

Stürmer og de øvrige smilede ad den bayerske kæmpes form for humor, men major Greul rynkede panden. – Jeg ville ønske, De ikke ville komme med den slags bemærkninger, oversergent Meier! bjæffede han misbilligende. – De bør vise vor elskede Führer den fornødne respekt!

– Javel, major! svarede Ochs-Jo og blinkede bag majorens ryg til sin kammerat og uadskillelige våbenbroder, Jap Madad, hvis gulbrune hud og let skrånende øjne røbede, at han var resultatet af en kort, men hektisk kærlighedsaffære mellem en bayersk opdagelsesrejsendes datter og en amorøs hunzafører i Naga Parbat-området en gang i begyndelsen af tyverne.

– Måske har du ret, Ochs-Jo, sagde Stürmer alvorligt. – Der er givetvis adskillige mennesker, der ville være enige med dig i, at vi er slemt ude at svømme. I morgen ved daggry Starter vi nemlig på vej mod et mål, der ligger godt og vel tusind kilometer inde bag fjendens linjer!

Selv den fanatiske major Greul kunne ikke helt skjule det udtryk af chok, der for hen over hans ansigt. Stürmer ventede et øjeblik for at lade sine ord få den rette effekt. Ingen af ansigterne, der var vendt mod ham, røbede den mindste frygt. Det var et godt tegn, tænkte Stürmer ved sig selv. Dette var folk, han kunne stole på.

– I morgen, venner, fortsatte han så. – I morgen flyver vi fra Wien til Kharkov. Her vil oberst Skorzeny have en Condor klar til at flyve os tværs over det sydlige Rusland, Kaukasus og over Det kaspiske Hav til et sted i Persien …

– Persien? udbrød en eller anden. – Men Persien er …

Stürmer holdt hånden op for at påbyde tavshed. – Bær over med mig, sagde han. – Jeg skal forklare det hele efterhånden. Jeg ville sige til Persien, til et sted, der hedder Rudi-Sat, som ligger på kanten af Condorens rækkevidde. Her vil vi blive nedkastet på den nordlige skråning af Elburs-kædens bjerge. Han smilede svagt. – Nu forstår I måske den dybere mening bag jeres træning i den sidste måned.

Føler, mener De vel? klagede den ukuelige Ochs-Jo. – Hvis De så min røv …

– Tak, men det er én af de glæder, jeg gerne afstår fra, Meier. Nu spørger I sikkert, hvad dette skal gøre godt for? Stürmers smil forsvandt. – Hvorfor netop Persien? Han tøvede i brøkdelen af et sekund, fordi det var ham imod at lyve; men han kunne på den anden side ikke afsløre sandheden for dem af sikkerhedshensyn, før de nåede målet. – Lad mig forklare det kort. Sidste år tog briterne og russerne magten i Persien, der i det store og hele måtte betegnes som pro-tysk. De sparkede shahen ned fra tronen og indsatte hans attenårige søn som en marionet. Det er Tommyerne, der trækker i trådene; men Persien er i dag blevet Ivan’ernes vigtigste forsyningsområde for de transporter, som de modtager fra Ami’erne og Tommyerne. Tanks, kanoner, vogne – al slags krigsmateriel – går gennem Persien til Sovjet. Det er vor opgave at kappe den forsyningslinje.

Stürmer gav dem et øjeblik til at sunde sig. Da bruset af deres stemmer begyndte at stige, trådte han hen til det hidtil overdækkede kort, der hang på væggen. – Mørklægningsgardinerne for, befalede han.

Jap og Ochs-Jo slog hver sit vindue op og slap et pust af iskold vind ind, før de lukkede de udvendige skodder. En anden mand tændte to olielamper, der stod på det hvidskurede køkkenbord.

Stürmer kastede endnu et blik omkring sig for at sikre sig, at de ikke kunne blive beluret. Så trak han tæppet, som havde dækket det hemmeligstemplede kort, til side. Det var et kort, som en fange havde udarbejdet i en lejr, som Skorzeny betegnede som et helvedeshul. – Det nordlige Persien, sagde han og pegede på området mellem Det kaspiske og Det sorte Hav. – Besat af Ivan’erne siden i fjor. Her ligger Teheran, hovedstaden, og dette er hovedvejen mod nord til Kazwin. Som I ser strejfer den Elburs-bjergene og fortsætter nordpå til Baku. Det er den rute, anglo-amerikanerne benytter til deres transporter af krigsmateriel til russerne, og det er den, vi skal afskære.

– Hvordan, oberst? spurgte løjtnant Willems og rødmede over sin egen dristighed. – Vi er trods alt kun tyve mand, Leutnant Hager indbefattet.

– Altså atten og to halvportioner, hviskede Ochs-Jo ret hørligt.

Folkene lo. De to officerer, som var kommet til for nylig, var fremragende bjergbestigere, men kendte endnu ikke meget til Stormtrop Edelweiss.

– Et godt spørgsmål, Willems, svarede Stürmer. – Hvordan kan en håndfuld mænd stoppe strømmen af trafik på denne hovedvej, som bevogtes af mindst en division sovjetiske tropper? Han vendte sig mod kortet igen. – Her ligger landsbyen Alamut, det samlende midtpunkt i Assassinernes Dal. For at forklare dette nærmere, må jeg gå omkring tusind år tilbage i Persiens historie. En gang i det ellevte århundrede slog en temmelig ubehagelig religiøs leder ved navn Hassan-i-Sabbath sig ned i denne afsides liggende del af landet som enehersker over dalen. Ved svig, siger legenden. Under alle omstændigheder opførte han omkring år 1090 en borg, den første i en serie, som han kaldte Ørnereden og samlede omkring sig en hærskare af fida’is eller disciple, der adlød hans mindste vink.

Stürmer rømmede sig svagt og fortsatte:

– For at få disse folk fuldstændig i sin magt gav han dem hashish, og man mener, at det er en forvansket form af dette navn, der senere gav dem navnet assassinerne. Åbenbart var disse fanatiske mordere beruset af hashish, når de drog ud på deres togter. Under indflydelse af narkotika oplevede de tre dage i Paradis med alle de kvinder, de måtte ønske sig og under udfoldelse af de mest fantastiske seksuelle orgier.

– Har jeg ikke altid sagt, vi er havnet i den forkerte hær? kom det begejstret fra Jap. – Det lyder som mit nummer!

– Måske, sagde Stürmer med et grin. – Men I ved ikke, hvad assassinerne måtte gøre efter deres tre dage i Paradis. De vidste nemlig ikke – og fandt aldrig ud af – hvordan de var kommet ind i Hassans have med alle kvinderne, eller hvordan de på ny blev bragt ud derfra. Men deres drømme havde været så livagtige, at assassinerne vitterligt troede, at de havde været i Paradis, og at de efter at have fuldført deres opgave skulle få lov til at vende tilbage dertil. Som følge heraf var der ingen magt på jorden, der kunne afholde dem fra at gøre deres yderste for at udføre de ordrer, de havde fået pålagt.

– Og de gik ud på? bjæffede Greul kort. Majoren var puritansk og afskyede enhver omtale af sex.

– Simpelthen at myrde Hassans modstandere og sprede deres herres domæne ud over hele den muhamedanske verden. Fra de nogle og tres borge, som Hassan og hans assassiner byggede i Dødens Dal, regerede de i bogstaveligste forstand over det meste af det, som vi opfatter som Mellemøsten, i et tidsrum af omkring hundrede år, indtil omsider mongolerne fra Det fjerne Østen stormede dalen og dræbte den sidste af stormestrene og over 12.000 af hans fanatiske følgesvende. Dermed var assassinernes herredømme omsider knust.

Oberst Stürmer gjorde en kunstpause for at lade de sidste oplysninger bundfælde sig. Udtrykket i folkenes ansigter sagde ham tydeligere end ord, at de spekulerede på, hvor alt dette skulle føre hen. – Nu spørger I givetvis, hvad disse begivenheder, der udspandt sig for over tusind år siden, har med os at gøre? Vor opgave er at bestige Elburs-kæden og trænge ind i Assassinernes Dal.

– Og når vi er der, oberst? spurgte Hager.

Inden Stürmer kunne besvare dette spørgsmål, hørtes en knasen af bildæk i sneen udenfor og et dæmpet hvin af bremser. Oberst Skorzeny, tænkte Stürmer ved sig selv, havde afpasset sin ankomst helt perfekt. Deres vejviser var ankommet.

Fjerde kapitel

– N Abend, meine Herren! Obersturmbannführer Skorzenys bjørneskikkelse fyldte hele døråbningen. Han børstede omhyggeligt sneen af sin pjækkerts pelskrave og lod dem samtidig se et glimt af sit nyerhvervede Ridderkors.

– Abend, Obersturmbannführer! svarede Stormtrop Edelweiss med èn stemme, medens de kom på benene i stram retstilling. Skorzeny førte skødesløst to fingre til huens skygge og sagde med sin melodiske Wiern-accent: – Mange tak, mine herrer, men stå endelig rør. Han så hen på Stürmer. – Vi ses ovre på kroen senere, Stürmer. Derefter må De få ham! Dermed gjorde han omkring på hælen og gik, efterladende en lille, skælvende mandsling i pyjamasstribet fangedragt og et par kæmpemæssige, klodsede træsko på dørtrinnet.

– Kom ind, sagde Stürmer venligt. – Kom ind og lad være med at være bange.

Modstræbende trådte den lille mand med det fuldstændig glatragede hoved ind i værelset, medens folkene fra Edelwiss måbende stirrede på fremtoningen.

– Men … men …? Omsider lykkedes det major Greul at genvinde talens brug. – Den fyr kommer direkte fra en koncentrationslejr – også er han til med jøde!

Behændigt sparkede oberst Stürmer døren i med hælen af sin bjergstøvle og rakte samtidig manden, hvad der var tilbage af hans grog. – Ja, en jøde – eller halvjøde for at være helt korrekt, sagde han og foragtede sig selv for at tale så nedladende om en mand, som indtil for få år siden havde haft et professorat ved Berlins universitet; men hans kendskab til folk af Greuls kaliber tvang ham til det. – Professor Horst von Himmelstein, ikke Sandt? Han så ned på den lille mand, der knugede om stenkruset med begge hænder, som indeholdt det manna fra himlen.

Den høgenæsede, forhenværende professor, der havde tilbragt de sidste fire år i Dachau, så op på ham med et par mørke øjne, der på en gang var frygtsomme og fulde af beregning. – Det … er rigtigt, Herr Oberst, hviskede han hæst. – Det var mit navn.

Stürmer så ned og følte sig pludselig beskæmmet. Han vidste, hvad manden hentydede til. Under Nürnberglovene var alle jøder blevet tvunget til at tage navneforandring. Kvinderne blev simpelthen kaldt Sarah, og mændene Isaac.

– Men hvad i de tre djævles navne har en jøde her at gøre? tordnede Greul vredt. Han var højrød i hovedet.

– Det skal jeg fortælle Dem, svarede den forhenværende koncentrationslejrfange, inden Stürmer kunne komme ham til undsætning. Han talte stadig med en besynderligt hæs stemme. – Jeg er kun i live i dag og til stede her, fordi jeg er specialist inden for mit fag. Den eneste af slagsen i Tyskland.

– Specialist i hvad? glammede Greul. Han stod i sin yndlingspositur med de bestøvlede ben let spredt og tommelfingrene stukket ind bag bæltet.

– I spørgsmålet om de persiske assassiner, svarede fangen med en antydning af stolthed i stemmen.

– Men de forsvandt for tusind år siden, menneske! brølede Greul. – Hvad skal vi bruge en ekspert i dem til?

– Ah, men der tager De fejl, major! sagde von Himmelstein og så på ham hen over stenkrusets kant. – De uddøde ikke for tusind år siden, som historien påstår.

Ochs-Jo tog sig til panden i forstilt forundring. – Hvad helvede er dette – et militært instruktionsmøde eller en forelæsning i middelalderens historie?

– Det kan man godt sige, Meier, svarede Stürmer, medens han forsigtigt lempede manden ned i en stol. – Kom, professor. Jeg tror det er på tide, De forklarer det nærmere.

– Nuvel, begyndte professoren lidt tøvende, men med en stigende selvsikkerhed, efterhånden som han talte sig varm. – Den mongolske historieskriver skrev – og jeg citerer efter hukommelsen: »Af ham – og han mente her den sidste stormester over assassinerne – og hans følge blev intet spor tilbage, og de vil fremover kun være en legende på mænds læber!« Men her tog historieskriveren fejl. Assassinerne overlevede! Han hævede docerende en snavset pegefinger og truede nærmest ad dem, fordi de havde vovet at modsige ham. – Jeg ved, at dette er sandheden, for jeg fandt dem! Han tog sig i det og sendte pludselig oberst Stürmer et usikkert blik.

– Fortsæt, professor, opmuntrede Stürmer ham.

– Mange tak. De skal da vide, at jeg i 1931 var leder af en tysk ekspedition til Assassinernes Dal. Vor opgave var at registrere, bedømme og stedfæste assassinernes borge til brug for vor tids historie. Han vendte sig om mod Stürmers kort på væggen. – Her i denne bjergkæde ligger den borg, der kaldtes Ørnereden. Den mongolske krønikeskriver fortalte selv om den – og jeg citerer – »… her flettede bjergene sig ind i hinanden og selv ørnene veg tilbage for passene …« Nuvel, vi var ikke ørne, men snarere en flok midaldrende akademikere; men det lykkedes os at kæmpe os op til Ørnereden, og her fandt vi, at nogle af assassinerne havde overlevet. De bruger stadig hashish og begår en række mord fra tid til anden, og fordi de ikke kunne opsluges af den brede befolkning – de er ikke muhamedanere i ordets egentlige forstand-var de henvist til at leve afsondret og ernære sig ved lidt diskret plyndring og tyveri af får fra folket i dalene. Tusind år efter, at mongolerne troede, at de havde udryddet dem, levede de – og lever stadig – på næsten det samme stade, som deres forfædre under den store Hassan.

Han gjorde et ophold for at få vejret, og Stürmer overtog. – Efter hvad Abwehr (den militære efterretningstjeneste) kan fortælle os, er fredløse og eftersøgte personer som oftest flygtet op i bjergene, når det blev dem for hedt. Ud fra det professoren fortæller, kan vi nu gætte, hvorfor – de ville slutte sig til assassinerne. Men efter at De Allierede overtog magten i Persien, er en helt anden klasse af persere flygtet op i bjergene – nemlig dem, der er imod De Allierede, og som ønsker at se deres land befriet for dem. Efterretningstjenesten skønner, at der må holde flere tusind af den afsatte shahs tilhængere til i bjergene – og de er alle bevæbnet!

Stürmer lod blikket fare hen over de tilstedeværendes ansigter og kunne se, at de havde slugt hans løgnehistorie. Selv på Japs rynkede, snu orientalerfjæs var der ingen tvivl at spore. De havde slugt historien råt. Nu gjaldt det om at smede, mens jernet var varmt.

– Führeren regner med, at disse mennesker – under den rette ledelse, naturligvis – vil kunne hjælpe os med at afskære De Allieredes forbindelseslinjer til Rusland. Kan vi gøre det, vil vi have bidraget væsentligt til Wehrmachts forårsoffensiv. Og jeg kan godt fortælle jer, at såfremt det ikke lykkes os at knække Ivan’erne i år, vil det ikke vare længe, før de står ved selve Det tyske Riges grænser!

Flere af de omkringsiddende nikkede tavst. Tyskland havde kæmpet mod Sovjetunionen i to år nu, og stadig var russernes modstand ikke brudt. Blandt andet lod de til at have ubegrænset adgang til friske styrker. Stürmer læste deres tanker.

– Hvis vi kan afskære deres forsyningslinjer, hjælper deres horder ikke stort! De vil simpelthen være kanonføde. Derfor har Führeren givet denne opgave den højeste prioritet. Hærens og Luftwaffes ressourcer er stillet til rådighed for os, og som I kan se, har Reichsführer Himmler gjort sit for at hjælpe os. Han pegede på den blege, skælvende jøde. – Professor Himmelstein er blevet … øh … løsladt for at kunne fungere som vejviser for os.

– Himmel, Arsch und Zwirn! Greul kunne ikke længere holde sin foragt tilbage. – Hvorfor skulle han hjælpe os? spurgte han. Han så foragteligt på professoren, – En jøde, der hjælper arierne – hvorfor?

Professoren gav sig god tid, inden han svarede. Stürmer der iagttog ham, kunne ligefrem se, hvorledes han omhyggeligt samlede alle puslespillets stumper, inden han gjorde noget forsøg på at svare på dette enormt vigtige spørgsmål. Sveden sprang pludselig frem på hans ansigt, der så ud, som var det badet i olie.

– Major, sagde han langsomt og velovervejet. – De har ret, jeg er jøde. Men jeg er også tysker og på trods af alt stolt af det. Min fader faldt ved Somme i ’16 i kamp for fædrelandet. Min bedstefader blev såret ved Sedan i ’70 og i 1814 kæmpede min tipoldefader i den prøjsiske hær mod Napoleon for at befri vort fædreland. Lige siden Frederik den Store indbød jøderne til frit at komme til Prøjsen for der at skabe sig et nyt hjem, fri for den intolerance og de forfølgelser, de havde været ude for, har der altid været en von Himmelstein, der har kæmpet for Tysklands sag. Han mødte majorens blik uden at blinke nu. – Herr Major, jeg meldte mig frivilligt – efter det helvede, jeg har været igennem i lejrene igennem de sidste tre år – fordi jeg derved ville bevise, at en von Himmelstein først og fremmest er tysker! Pludselig syntes al kraften at sive ud af ham, og hans skuldre sank slapt ned, som ventede han nærmest et slag i ansigtet for sine udtalelser.

Det faldt aldrig. Selv de hårdkogte soldater fra Stormtrop Edelweiss havde fattet en vis sympati for det ynkelige skrog. Om det så var major Greul, så tav han.

Stürmer var klar over, at det var på tide at afbryde mødet. – Mine herrer! sagde han myndigt. – Resten af aftenen er Deres egen. Han så her skarpt på Ochs-Jo og Jap. – Glem ikke, sagde han med eftertryk, – at reveillen er klokken 04.00 i morgen. Det ville være klogt at få en god nats søvn. Han rakte hånden ud efter sin hue. – Professor, De følger med mig. De sover ovre på kroen i nat.

– Stillgestanden! glammede major Greul.

Som en mand kom soldaterne på benene i stram retstilling. Stürmer førte hånden op til uniformshuens skygge. – God nat, kammerater, sagde han dæmpet.

– God nat, oberst!

Med den lille professor i hælene trampede Stürmer ud i den mørke nat og efterlod en flok tavse og yderst tænksomme mænd i bondehusets lille køkken. Hver enkelt mand havde i dette øjeblik tilsyneladende nok i sine egne tanker om, hvad hans specielle rolle i dette besynderlige eventyr mon ville blive.

Femte kapitel

– Hvad er det, du går og mumler, abelort? spurgte Ochs-Jo og standsede op ved et mørkt hushjørne for at se ned ad den næste, mørklagte gade.

– Ikke noget, knurrede Jap syrligt og skubbede den stjålne stige bedre til rette på skulderen. – Jo for resten – jeg går og spør’ hvorfor det altid er mig, der skal gøre det beskidte arbejde, som nu at slæbe på den stige her?

– Fordi, abelort, du er en skide korporal! Meier slog sig for brystet. – Medens jeg er oversergent og en af Herrens ophøjede skabninger.