Larry Kent

Drama i ørkenen

Lindhardt og Ringhof

Drama i ørkenen
er oversat fra engelsk af Elsebeth Eskestad efter

Take Me – Anytime

Copyright © 1973, 2016 Larry Kent og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711580134

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

En besynderlig forsamling

Greenwich Village er en bydel, hvor gaderne synes at være forrykte, men de mennesker, som bor i dette kvarter, er heller ikke helt normale. Og Suzie Denham havde udvalgt fyrre eller halvtreds af de mindst normale og inviteret dem til et cocktail-party i sit atelier, som lå på 14. Gade.

Suzie maler kun katte. Hun har grønt hår, brune øjne, et spidst ansigt og en mager krop. Jeg har aldrig set hende i andet end en hvid T-shirt og blå cowboybukser, men om vinteren ifører hun sig altid en ældgammel læderjakke, når hun går ud, og skifter sine sandaler ud med et par militærstøvler. T-shirten og cowboybukserne er altid rene, når man ser bort fra et par malerklatter hist og her. Suzie sælger ikke så mange malerier, at hun for sine egne penge kan fodre kattene, men hendes eksmand sender hende en check hver måned.

Jeg løb tilfældigvis på Suzie, da jeg engang var på udkig efter en bortløben pige, som havde søgt tilflugt i et tvivlsomt miljø. Suzie rakte mig en hjælpende hånd ved den lejlighed. Hun påstod, at jeg lignede en bedrøvet hankat, og efter den tid har vi dyrket et platonisk venskab.

Jeg har altid nydt hendes selskaber, for man kedede sig aldrig. I dette øjeblik holdt jeg et glas vin i hånden — en muskatelvin, som havde kostet to dollars pr. gallon — og iagttog samtidig en høj pige, som dansede på et af bordene i atelieret. Hendes lange, sorte hår nåede hende til navlen, og hendes eneste påklædning var en perlekæde. Hun havde en smuk skikkelse, men det var øjensynlig kun mig, som havde blik for den. Alle de andre gæster var optaget af andre ting. I et hjørne af atelieret lå seks mennesker og elskede. Fire af dem var kvinder. Det store rum var tåget af tobaksrøg, og størstedelen af røgen kom fra fællespiber, som gik fra hånd til hånd. Den søde duft af marihuana kildrede mine næsebor, og jeg var klar over, at hvis jeg blev længe nok, ville jeg ende med at blive høj.

Jeg banede mig vej ind mellem gæster og staffelier, skrævede over et par elskende og gik hen og stillede mig ved et åbent vindue. En mager, skægget lille fyr — iført en snavset toga, der så ud, som om den var syet af et lagen, kom hen til mig og holdt sin højre hånd op foran mit ansigt, som om han ville velsigne mig.

— At blive renset er det samme som at synde, sagde han i et messende tonefald. — Du må synde, broder — hvis du vil opnå den himmelske lyksalighed.

— Det var Rasputins filosofi, sagde jeg.

Han rynkede brynene. — Rasputin var en stor materialist.

— Det mener Elvira ikke.

— Hvem er Elvira?

— Den høje pige, som danser på bordet. Hvorfor går du ikke hen og omvender hende?

Fyren slyngede sin toga tættere omkring sig og gik hen til bordet, hvor den unge pige stadig dansede, løftede atter hånden i en velsignende gestus og begyndte at tale til hende. Elvira ignorerede ham. Han forsøgte at klatre op på bordet for at påkalde sig hendes opmærksomhed, men bordet var lille og spinkelt. Det tippede over, og den unge danserinde faldt ned over ham. De ramte begge gulvet, hvor de blev liggende uden at sige noget.

— Kan jeg få ild hos dig?

Jeg vendte mig om og kiggede lige ind i et par smilende blå øjne. Øjnene tilhørte et hjerteformet ansigt med en silkeblød manke af lyst hår og et par fintformede, sensuelle læber. Den veldrejede, kompakte krop var iført et tætsluttende buksesæt. Jeg tog min Ronson op af lommen og knipsede flammen frem.

Den unge pige rystede smilende på hovedet. — Jeg ryger ikke.

Jeg stak min Ronson i lommen igen. — Hvis du ikke ryger, vil jeg råde dig til ikke at trække vejret herinde. Luften er så tyk af røg, at du kan risikere at få hovedpine.

— Jeg er klar over det. Hun rynkede på sin lille næse. – Vil du bede mig om en dans?

Jeg trak på smilebåndet. — Du ønsker ild og fortæller mig bagefter, at du ikke ryger. Nu vil du danse, og der er ingen musik at danse til.

— Det skal jeg hurtigt ordne. Hun gik hen til en neger, som havde anbragt sig på gulvet i et hjørne af atelieret, og bankede ham i ryggen. Han åbnede øjnene og smilede fjoget op til hende. — Vil du spille noget for os? spurgte hun.

— Naturligvis, min snut, sagde han. Han greb et instrument, som lå på gulvet ved siden af ham og anbragte det i sit skød. Der var tre strenge på det, og han begyndte at klimpre. Musik kunne det ikke kaldes, men vi begyndte alligevel at danse.

— Jeg har aldrig truffet dig tidligere — til Suzies selskaber, sagde jeg.

— Jeg kender ikke Suzie. Jeg kender ingen af de mennesker, som er med til festen.

— Du er bare dumpet ind?

— Det kan man godt sige. En kvinde med grønt hår lukkede mig ind.

— Det er Suzie.

— Jeg fortalte hende, at jeg var sammen med dig.

— Åh? Jeg trådte en af gæsterne over tæerne i bar forfjamskelse. — Sig mig engang. Hvad sagde du til Suzie — helt nøjagtigt?

— Jeg sagde blot: »Jeg er sammen med Larry Kent«. Hendes blå øjne betragtede mig spottende. — Nu ønsker du vel at vide, hvorfra jeg kender dit navn?

— Først vil jeg gerne høre, hvad du hedder?

— Vicki Stone.

I dette øjeblik dansede vi forbi et vægspejl. Jeg standsede op og kiggede ind i spejlet.

— Vi er i grunden et smukt par, sagde hun.

— Tja — mit ansigt kan vel ikke ligefrem virke skræmmende på børn, sagde jeg med et lille smil.

— Du har et godt ansigt. En stærk kæbe, en lige, velformet næse og varme øjne.

Jeg fortalte hende ikke, at det var et særdeles ordinært ansigt, skabt af en plastikkirurg, som arbejdede for CIA. CIA havde brug for et ansigt, som ikke stak for meget af fra alle andre ansigter. All right. Jeg skulle ikke beklage mig. Da kirurgen begyndte at arbejde med mit ansigt, lignede det til forveksling et ansigt fra en gyserfilm — takket være en sindssyg bilist, som forsøgte at mase mig ind i en mur.

— Og dit hår, sagde Vicki. — Disse sølvstriber giver dig et distingveret udseende. Hun trykkede sig kælent ind til mig. — Din fysiske kondition er også tip-top.

Jeg førte hende hen forbi spejlet igen. — Lad mig forklare dig noget, skat. Jeg er ikke nogen Don Juan. Kvinder plejer ikke at dåne, så snart de ser mig.

— Du har sikkert ret, sagde hun. — En pige skal have kendt dig et stykke tid, før hun begynder at interessere sig for dig. Du hører til den type mænd, som vinder ved nærmere bekendtskab.

Jeg smilede. — Kvinder jager mig ikke. De tager ikke lommetørklæder eller —

— Eller beder om ild, vel? Når de ikke ryger. Hun lo. — All right, Larry Kent. Lad mig hellere gå til bekendelse. For en time siden gik jeg op til dit kontor, fordi jeg ville snakke forretninger med dig. Netop som jeg skulle til at gå ind i bygningen, kom du ud. Jeg genkendte dig ikke, men jeg hørte portneren nævne dit navn. Bagefter gik du hen til parkeringspladsen og startede din vogn, og jeg fulgte efter dig herhen.

— I en blå Mercedes, sagde jeg. — Og med en New York-nummerplade LB syv, seks, fire, to, ni.

Hun så forbavset på mig. — Du har øjnene med dig, må jeg sige.

— Naturligvis. Og jeg genkendte dig med det samme, da du bad om ild.

— Jeg er dybt imponeret. Jeg fortryder ikke, at vi besluttede os til at bede dig om hjælp.

— Vi?

— Larry — jeg vil bede dig om at hjælpe en storartet mand.

— Med hvad?

— Med at forblive i live.

Andet kapitel

Glemselens mørke

Suzie Denhams atelier var ikke det rette sted til en strengt privat samtale, så jeg tog Vicki med hen i en nærliggende kafferestaurant, hvor hun begyndte at fortælle mig om den storartede mand.

— Hans navn er Yu Tan, Larry. Men måske har du hørt om ham som Bruce Clark.

— Clark. Børsmægleren?

— Ja.

— Ifølge aviserne har han tjent en masse penge og mistet dem igen. Men hvor kommer Yu Tan ind i billedet?

— Hans far var kineser. Fra Nationalist-Kina. Bruce blev født på Taiwan. Hans mor var amerikanerinde. Bruce kom hertil for ca. femten år siden for at fuldende sine studier ved universitetet i Yale. Han tjente sin første formue på børsen, mens han endnu studerede i Yale. Når sandheden skal frem, brugte han enkelthederne i sin filosofiske doktorafhandling.

— Hvorfor vil han tale med mig?

— Det kan han selv fortælle dig.

— Ved du det måske ikke?

Hun smilede. — Bruce ser ud som en amerikaner, men i mange henseender er han stadig orientaler, og han er af den opfattelse, at en kvinde altid må holde sig i baggrunden.

— Du antydede, at hans liv var i fare.

— Det er rigtigt. Men han må selv fortælle dig om det.

Jeg tændte en cigaret. — Du har gjort mig nysgerrig. Men det havde du forudset og regnet med — ikke sandt?

— Naturligvis. Men Bruce har i høj grad brug for din hjælp. Han er meget, meget bekymret, selv om han udadtil forsøger at lade som ingenting.

— Jeg tror det, når du siger det, Vicki.

— Så vil du altså prøve at hjælpe ham?

— Ja — medmindre du kan tilfredsstille min nysgerrighed på en bedre måde.

Hun greb begge mine hænder. — Tak, Larry.

— Vent hellere med at takke mig. Måske kan jeg slet ikke hjælpe ham.

— Jeg ved, at du kan hjælpe Bruce.

— Måske ønsker jeg ikke at hjælpe ham, når jeg hører, hvilke vanskeligheder, han har rodet sig ind i.

— Jeg er sikker på, at du vil gøre, hvad du kan for at hjælpe ham.

— Vi får se. Hvor er han?

— På Long Island. I nærheden af Chappaqua. Jeg skal nok køre dig derud.

— Jeg vil hellere følge efter dig i min egen vogn. Hvis jeg beslutter mig til, at jeg ikke vil have noget med Bruces affærer at gøre, behøver du ikke bekymre dig om at transportere mig tilbage. Er du færdig med din kaffe?

Hun drak hurtigt den sidste mundfuld, hvorefter vi gik ud til vore biler og kørte til Whitestone Bridge og videre til Long Island og Chappaqua. Vickis Mercedes standsede foran en toetages murstensbygning, som lå på en skrænt med udsigt over Long Island Sound. Jeg kørte op bag ved hende og steg ud af vognen.

Husets hoveddør blev åbnet, og en høj, tynd mand med ravnsort hår kom ned ad trappen. Hans hår dækkede hans ører og faldt helt ned omkring skuldrene. Et velholdt van Dyke skæg gjorde hans ansigt længere, end det i virkeligheden var. Uden skægget ville ansigtet have virket rundt.

— Denne mand er Larry Kent, sagde Vicki. — Bruce Clark.

Han rakte hånden frem. — Hvor er jeg dog glad for, at De kunne komme, Mr. Kent. Han havde en dyb behagelig stemme med en ganske svag accent, og hans håndtryk var fast.

— Jeg har hørt et og andet om Dem, sagde jeg.

— Og jeg om Dem. Jeg tror, vi kommer til at danne et godt team.

— Team?

Han lo og blottede en række blændende hvide tænder. — Nå ja — det faldt mig lige i munden, men i en vis forstand kommer De til at stå ved min side hele tiden ...

— Det vil i høj grad afhænge af, hvad De vil have mig til at gøre, Mr. Clark.

— Skulle vi ikke kaste titlerne bort og være dus?

— All right.

— Lad os gå indenfor og sludre sammen om tingene, ikke?

Han gav mig et kammeratligt slag på skulderen og gik i forvejen op ad trappen. Jeg ventede på Vicki, men hun rørte sig ikke ud af flækken. Da Clark var kommet op på det øverste trin, vendte han sig om imod hende. — Tak, kæreste.

Vicki rakte sin hånd ud, og jeg trykkede den. — Tak, Larry.

— Vicki har et par indkøb, hun skal have ordnet, sagde Clark.

Hun satte sig ind i sin vogn og kørte bort. Jeg gik op ad trappen.

— Vidunderlig kvinde, sagde jeg.

Han nikkede.

— Var det rigtigt, at hun skulle ordne nogle indkøb — eller var det blot et påskud til at blive af med hende? spurgte jeg.

Han klukkede af latter. — Har du nogen sinde truffet en kvinde, som ikke elskede at gøre indkøb? spurgte han. – All right. Naturligvis ønsker jeg at tale med dig under fire øjne, hvis det er det, du mener. Imidlertid har Vicki fået besked om at købe et par kufferter i byen — et par beskedne kufferter til en rimelig pris, naturligvis, hvad du forhåbentlig er indforstået med.

— Hvad kommer dine kufferter mig ved?

— Dette spørgsmål vil blive besvaret om nogle få minutter, Larry. Han åbnede smilende døren og bad mig træde ind i huset.

Jeg trådte ind i en stor, hyggeligt møbleret opholdsstue. Møblerne var af en vis kvalitet uden dog at kunne betegnes som luksusmøbler. På det polerede gulv lå adskillige mindre tæpper. Billederne på væggene var reproduktioner, og bøgerne i reolen var billigbøger. Alt tydede på, at huset hovedsagelig blev anvendt som sommerbolig.

Clark vendte sig om imod mig. — Huset tilhører ikke mig, sagde han. — Nogle gode venner har lånt mig det, mens de ferierer i Europa. Jeg har en bolig i Montauk, men du vil snart forstå, hvorfor jeg har valgt at bo her. Hvad med en drink?

— Hellere end gerne.

— Lad os gå ind i studereværelset. Der har jeg en flaske Napoleon Cognac.

Jeg fulgte efter ham ind i et mindre værelse, som var møbleret med et stort egetræsskrivebord og nogle læderstole. Væggene var prydet med reproduktioner af jagtscener, og foran skrivebordet lå et kæmpestort bjørneskind.

— Cognac er all right, ikke? spurgte Bruce.

Jeg nikkede. — Det er ikke ofte, jeg har lejlighed til at smage en ægte Napoleon. Den, man kan købe i vinforretningerne, svarer ikke til etiketten.

— Denne er den ægte, ufordærvede vare, sagde Bruce, mens han skænkede cognac op i to glas. — Vær så god.

Jeg snusede til glassets indhold. Det duftede som det skulle, og jeg tog en slurk, som fik en livgivende varme til at brede sig i min krop. Det var i sandhed den bedste Napoleon Cognac, jeg længe havde smagt. Vi satte os.

— Hvor meget har Vicki fortalt dig? spurgte Bruce.

— Ikke ret meget. Hun antydede blot, at du var i knibe og sagde, at du hellere selv måtte fortælle mig om dine problemer.

Bruce lænede sig tilbage i stolen og snusede til cognacen. — Hun har gjort dig nysgerrig — ikke sandt?

Jeg nikkede.

— Før jeg går videre, må jeg hellere fortælle dig om mine følelser for Vicki.

— Det er op til dig, Bruce.

— Jeg er forelsket i hende og agter at tage hende med mig.

Jeg tog en pakke Camel op af lommen og rakte den hen imod ham. Han rystede på hovedet. Jeg rystede en cigaret ud, stak den ind mellem læberne og tændte den, mens Bruce betragtede mig med et intenst udtryk i sine mørkebrune øjne under de tynde, sorte bryn. Bruces øjne var ikke orientalske, selv om hans far var kineser. Han lignede sikkert sin amerikanske mor. Der var kun en svag antydning af eurasier i hans træk, og man kunne nemt antage ham for at være franskmand eller italiener.

— Der er noget, jeg bør fortælle dig, sagde Bruce. — Da jeg første gang hørte om dig, var det ikke som privatdetektiv. Dengang arbejdede du for CIA.

Jeg sagde ikke noget. En CIA-mand indrømmer aldrig, at han arbejder for CIA. Jeg havde ganske vist trukket mig tilbage fra samarbejdet for otte år siden, men tavshedsløftet stod stadig ved magt, og desuden arbejdede jeg af og til som free lance for CIA.

Bruce smilede til mig. — Naturligvis forventer jeg ikke, at du skal indrømme dit samarbejde med CIA. Men på den anden side er mine problemer af en sådan art, at jeg bliver nødt til at bryde mit tavshedsløfte. Jeg har været — og er stadig — spion for en fremmed magt.

Jeg skottede til ham. — For hvilket land?

— Taiwan. Nationalist-Kina.

— Indtil for nogle få måneder siden ville dette have gjort dig til et æret medlem af CIA, sagde jeg med et lille smil.

Han sukkede. — Ja. Kommunist-Kinas fraternisering med De forenede Stater har ændret dette forhold. Men lad mig fortælle dig, hvordan jeg hørte om dig.

— Tal frit frem.

— Du var i Miami — for ni år siden.

— Rigtigt.

— Du skulle ødelægge en spionsammenslutning, som spionerede til fordel for Kommunist-Kina.

Jeg nikkede. — Det var umiddelbart før, jeg trak mig tilbage fra CIA. Men det ved du selvfølgelig også.

— Ja. Vi — det vil sige tre agenter fra Taiwan havde fået til opgave at beskytte dig og dine kolleger. Jeg var værdifuld for mit land på grund af mit udseende — for ingen ville nære mistanke om, at jeg var fra Taiwan. Mine overordnede overlod mig et fotografi af dig. Han tog en slurk af sit glas. — Men den mand, jeg sidder overfor i dette øjeblik, er ikke den samme, som manden på det fotografi.

— Plastikkirurgi, sagde jeg.

— Ja. Det har jeg også fået at vide. Da kommunistkineserne var verdens største slyngler, blev vi Taiwanagenter holdt godt underrettet af CIA. Nu er det anderledes, og jeg forstår naturligvis hvorfor. Verden er af lave. De forenede Stater må samarbejde med Kina for at undgå en altødelæggende krig. Han trak vejret dybt. — Alligevel griber jeg mig stadig i at længes efter de gode gamle dage. Alting var enklere og lettere dengang. Der var en grænse mellem godt og ondt — en fleksibel grænse ganske vist, men den var der. Nu er der ingen grænser længere, og Taiwan spiller rollen som den arveløse slægtning.

Jeg rystede den sidste sjat cognac rundt i glasset og nød den skønne duft. — Det gør mig ondt, sagde jeg.

Bruce smilede. — Det er pænt af dig at have ondt af mig, men det er ikke din medlidenhed, jeg har brug for.

Jeg drak den sidste slurk og tog et dybt drag af min Camel. — Okay, Bruce. Nu har du fortalt mig om din baggrund. Jeg foreslår, at du ikke giver mig flere personlige oplysninger, før jeg har besluttet mig til, om jeg vil tage dig som klient.

— Det er jeg overbevist om, at du vil. Han tøvede og tilføjede derefter: — Det håber jeg i alt fald, at du vil. Jeg beder dig ikke om aktivt samarbejde, men blot om et godt råd.

— Til hvad?

— Jeg har forstået, at du har taget dig af mange sager vedrørende forsvundne personer.

— Nogle stykker, ja.

— Hvor mange gange har du haft heldet med dig?

— Mit gennemsnit ligger temmelig højt. Det er jo umuligt at finde frem til dem alle sammen. Når en mand rejser til en anden stat og tager sig et job under sit rigtige navn, er det en let sag at finde frem til ham. Man trækker i et par tråde — og vips har man hans adresse og måske hans telefonnummer. Men den kloge mand, som ønsker at forsvinde, tager naturligvis ikke arbejde under sit rigtige navn. Måske hugger han arbejdskortet fra en dovenlars, som ikke drømmer om at tage arbejde igen. Eller han antager en død mands identitet. Hvis han har penge, behøver han jo ikke at arbejde. Den bedste måde at lave forsvindingsnummer på er naturligvis at anskaffe sig et falsk pas og rejse ud af landet. Men den slags numre kræver penge.

— Jeg har pengene, sagde Bruce.

Jeg masede min Camel ud i askebægeret. — Er det det, du er ude på, Bruce — at lave et forsvindingsnummer?

— Ja.

— Og dertil ønsker du min hjælp?

— Ja.

— I så fald vil jeg gerne vide hvorfor.

— Hør nu her, Larry. Taiwan ønsker stadig, at jeg skal arbejde for dem, men situationen er efterhånden blevet umulig. Din regering har ganske vist ikke bedt mig om at indstille mine aktiviteter til fordel for mit land. Det kan tids nok komme, og det er ikke mit øjeblikkelige problem. Hvad der bekymrer mig er først og fremmest, at jeg ikke kan forvente nogen hjælp fra Washington. Jeg er helt og holdent henvist til mig selv. Indtil for kort tid siden var det en trøst at vide, at CIA-agenterne betragtede mig som en kollega. Havde jeg brug for hjælp, behøvede jeg blot dreje et bestemt nummer. Jeg drejede dette nummer i går, men det var blevet annulleret — efter hvad en telefonfunktionær fortalte mig.

— CIA forsøger at fortælle dig noget, sagde jeg.

— Øjensynligt.

— Jeg kan stadig ikke se noget problem.

— Kommunistkineserne — de er mit problem.

— Åh?

— Nu, da jeg er henvist til mig selv, er de ude efter mig.

— Er det noget, du bilder dig ind, eller har du beviser på det?

— For to dage siden spadserede jeg uden for det hus, hvor jeg bor i Manhattan. En kugle susede forbi mit hoved og borede sig ind i muren. Den var kun en tomme fra at ramme. Han stak en hånd ned i sin bukselomme og rakte mig et fladklemt projektil. — Man hørte ikke skuddet, men en bil kørte langsomt forbi. Den accelererede efter skuddet. Nummerpladen var snavset til, så den var ulæselig. Det var en gammel sort Chevrolet eller Plymouth.

— Russerne ville have brugt falske nummerplader, sagde jeg. — De plejer at hugge nummerplader fra en ophugningsplads. De anbringer dem over de rigtige plader, og så snart jobbet er klaret, tager de dem af og smider dem væk.

— Jeg er sikker på, at den mand, som affyrede skuddet, var en agent fra Kommunist-Kina, sagde Bruce. — Jeg har voldt dem en masse besvær før i tiden, og de har svoret, at de nok skulle få ram på mig ved første lejlighed.

— Har det været det eneste forsøg på at få ram på dig?

— Nej. Det andet oplevede jeg i går — på 49. Gade — lige ved Femte Avenue. To mænd forsøgte at overfalde mig. Det vil sige — det skulle i alt fald se ud som et overfald. Den ene lagde armen omkring min hals, og den anden trak en kniv. Jeg sparkede den ene i lysken, og det lykkedes mig at vride mig fri og trække min pistol. Jeg har altid en pistol på mig. Imidlertid snublede jeg og faldt omkuld, før jeg kunne løsne et skud. De forsvandt rundt om det nærmeste gadehjørne.

Clark trak op i sine bukseben, krængede sokken ned og viste mig et sår på sin ankel.

Jeg sagde: — Der kan have været tale om et almindeligt overfald, men det mener du altså ikke?

— Jeg er sikker på, at det var Kommunist-Kinas agenter, som havde fået ordre til at dræbe mig. Du har selv haft med den slags ting at gøre, Larry, og du ved sikkert, at man rent instinktivt er klar over, hvordan det er fat, selv om man ingen beviser har.

Jeg nikkede.

— Jeg ønsker at stikke af, sagde Bruce. — Jeg ønsker, at jorden skal opsluge mig. Du har opsporet savnede personer, og du kender de fejl, nogle af dem har begået. Du kan forhindre mig i at begå de samme fejl.

— Forklar mig helt nøjagtigt, hvad du ønsker af mig, Bruce.

— En plan. En detaljeret plan. Jeg vil gøre, hvad du siger og lystre dig i et og alt.

Jeg tændte en Camel igen.

— Du ser en smule skeptisk ud, sagde Bruce.

— Kald mig snarere forvirret eller overrasket, sagde jeg. — Man bliver ikke spion på grund af sin dumhed, og jeg forstår ærlig talt ikke, at du har brug for mig under de foreliggende omstændigheder. Du kender jo alle de nødvendige tricks.

— Ja, men jeg har ikke din erfaring.

— Du har tilstrækkelig erfaring til at kunne klare denne sag uden min hjælp.

— Jeg har et ekstra problem. Forstår du — jeg stikker ikke af alene.

— Vicki?

— Ja.

Jeg rynkede brynene. — Ja — det komplicerer unægtelig sagen.

Lav en plan til mig, og jeg vil give dig tusind dollars i kontanter.

— Du vil have en skriftlig anvisning?

Han nikkede. — En detaljeret plan, hvor du skridt for skridt giver mig anvisning på, hvad jeg skal gøre. Der står en skrivemaskine på skrivebordet. Jeg er sikker på, at du har kontakter mange steder — folk, som kan hjælpe mig.

— Du har vel selv en del kontakter?

— Naturligvis. Men Mao-kineserne har måske disse kontakter under et vist opsyn.

Det var et vægtigt argument. — All right, sagde jeg. — Det vil tage mig et par timer — for jeg er ikke særlig god til at skrive på maskine. Men tusinde dollars er en masse penge — for et par timers arbejde.

— Jeg anser mit liv for at være mere værd end tusinde dollars.

Endnu et vægtigt argument. — Okay, sagde jeg. — Jeg er parat til at hjælpe dig.

Clark smilede bredt. — Glimrende. Så vil jeg trække mig tilbage og give dig fred og ro til at arbejde.

Han forlod studereværelset, og jeg satte mig i skrivebordsstolen foran skrivemaskinen. Jeg lænede mig tilbage, lukkede øjnene og tænkte mig grundigt og længe om, inden jeg stak et ark papir i skrivemaskinen. To timer og fem minutter senere skrev jeg det sidste ord nederst på ark tre, hvorefter jeg gik hen og åbnede døren. Næppe havde jeg åbnet den, før Bruce rejste sig fra en stol i opholdsstuen, og først nu opdagede jeg, at Vicki også var derinde. Hun smilede varmt til mig.

— Færdig? spurgte Bruce.

— Ja.

— Udmærket. Lad mig læse det. Han gik hen imod mig, mens Vicki blev siddende.

— Hvad med Vicki? spurgte jeg. — Det angår jo også hende.

— Jeg skal nok lade hende vide, hvad hun skal gøre, sagde Bruce. Han gav mig et lille puf med albuen og vi fulgtes ad ind i studereværelset. Da han havde lukket døren, sagde han: — Jeg ønsker ikke, at hun skal kende alle enkelthederne. Hun kunne gå hen og begå en dumhed.

Jeg rakte ham de tre ark papir, og han gav mig nogle sammenfoldede pengesedler — ti hundreddollarsedler. Derefter satte han sig i en stol og begyndte at læse, hvad jeg havde skrevet. På mindre end fem minutter havde han læst det hele. Han smilede til mig.

— Fint udtænkt, Larry. Der er nogle ting, som jeg aldrig selv ville have fundet på. Og dine kontakter er simpelt hen ubetalelige. De tusinde dollars er givet godt ud. Han rejste sig og trykkede mig i hånden. — Jeg kan slet ikke give udtryk for, hvor lykkelig jeg er for din hjælp. Hvad med endnu en drink? Vi må jo skåle på mit held — ikke sandt?

— Naturligvis.

— Napoleon Cognac igen?

— Hellere end gerne.

Da Bruce var i færd med at skænke i glassene, vendte han sig om imod mig. — Kald lige på Vicki. Jeg er sikker på, at hun gerne vil være med til at skåle på vor fælles lykke.

Jeg åbnede døren og kaldte på Vicki. Da hun kom ind, havde Bruce skænket op i tre glas. Han rakte Vicki det ene, mig det andet og løftede til sidst sit eget.

— Lad os skåle på, at Larry Kents anvisning på, hvordan vi kan forsvinde, vil få succes!

Vi drak.

— Din plan vil blive realiseret så hurtigt som muligt, sagde Bruce.

— Det er ikke nødvendigt, at du følger den slavisk, sagde jeg.

— Muligvis vil der dukke ting op, som jeg slet ikke har kunnet forudse.

— Hvis det bliver nødvendigt, vil jeg naturligvis være indstillet på at foretage visse sidespring, sagde Bruce. — Imidlertid forekommer det mig, at du har givet mig en ret bred margin for alternativer.

Der var stadig lidt cognac tilbage i mit glas, og jeg løftede det, idet jeg vendte mig om mod Vicki. — Man siger, at blondiner gør mere lykke end brunetter. Jeg håber, du vil modbevise denne påstand.

Hun så forbavset på mig, og Bruce forklarede: — Larry foreslår i sin plan, at du bliver brunette. Han anbefaler os at købe en paryk i Boston.

Vicki lo. — Jeg har altid drømt om at være brunette.

Jeg tog den sidste slurk af min drink.

— Tak for din hjælp, sagde Bruce.

Vi trykkede hinanden i hånden, og da turen kom til Vicki var hendes håndtryk fast og varmt. Men der var et udtryk i hendes øjne, som jeg ikke kunne tyde. Sørgmodighed? Bekymring? Frygt?

— Held og lykke, sagde jeg.

— Tak, Larry, sagde Vicki, og hendes stemme skælvede en lille smule. — Tak, fordi du ville hjælpe os.

— Jeg slap hendes hånd, og Bruce åbnede døren for mig, men gjorde ikke mine til at følge mig ud. Pludselig vidste jeg hvorfor. Jeg rakte hånden ud efter støtte, da omgivelserne begyndte at snurre rundt for mit blik, og så vidste jeg, at der havde været andet og mere i mit glas end cognac.

En mørk afgrund åbnede sig for mine fødder, og jeg faldt hovedkulds ned i den. Verden omkring mig eksisterede ikke længere.

Tredje kapitel

En leg med døden ...

Jeg lå på ryggen. Højt over mit hoved svævede en hvid sky. Jeg kneb øjnene i, åbnede dem igen og forsøgte at fæstne mit blik på den hvide sky. Den dalede ned og blev til et hvidt loft.

Jeg var i live, og det var i grunden overraskende. Jeg satte en albue mod gulvet og kæmpede mig op i siddende stilling. Jeg var i studereværelset. Bruce Clark måtte have trukket mig derind, da jeg var besvimet inde i opholdsstuen. Jeg kiggede på mit armbåndsur. Til at begynde med var tallene tågede og udviskede, men omsider fandt jeg ud af, at klokken var to minutter over halv syv. Jeg var ankommet til huset klokken ca. to — og Suzie Denhams selskab var begyndt ved ellevetiden om formiddagen. Hvis jeg beregnede mig tre timer til samtalen med Bruce plus den tid, det tog mig at renskrive min plan, ville det altså sige, at jeg ikke havde været bevidstløs mere end halvanden time.

Jeg rejste mig og støttede mig til skrivebordet for at holde balancen. Mit hoved snurrede, og jeg følte mig let søsyg. Jeg stak hånden ned i min lomme. De tusinde dollars var forsvundet. Jeg tog min tegnebog frem og åbnede den. Jeg vidste, at der havde været over tre hundrede dollars i den. Nu var der kun fyrre.

Jeg kiggede ud ad vinduet, men jeg kunne ikke se indkørslen. Måske var min bil også forsvundet. Jeg vaklede hen til døren, drejede håndtaget ned, men åbnede alligevel ikke døren.

Jeg åbnede altså ikke døren.

I stedet slap jeg håndtaget, faldt ned på det ene knæ og kiggede ind gennem nøglehullet — lige ind i en revolvermunding.