Larry Kent

Madame Blod

Lindhardt og Ringhof

Madame Blod
er oversat fra engelsk af Bente Dammegård efter

Madam Blood

Copyright © 1986, 2016 Larry Kent og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711580158

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Blod, Madame?

Det stod på side 3 i Daily News:

2. nov. Albany, N.Y. – ... Boet efter den afdøde excentriske mangemillionær Whitney T. Brown, som for nogle uger siden døde af et hjerteanfald, kom i dag i skifteretten i First District. Mange vil sikkert huske, at Mr. Brown var leder af en kult, som gik under navnet ...

Jeg skubbede avisen væk og lod tankerne vandre tilbage til den gang, da det hele begyndte ...

Jeg stod og så på herresko i et vindue på 6. Avenue lige ved 42. Gade. Det var langt over lukketid, og der var mørkt i forretningen, så den store rude virkede som et spejl. Jeg mærkede noget bevæge sig bag mig, og så fik jeg øje på ansigtet. Hendes ansigt. Madame Blods ansigt.

I det øjeblik stod jeg med en cigaret i munden og klappede mig på lommerne efter den Ronson-lighter, jeg forlægger mindst hver fjortende dag, i reglen på en bar.

– Værsågod, sagde ansigtet i vinduet.

Jeg vendte mig. Hun holdt en lille sort pistol femogtyve centimeter fra min hage.

– Tusind tak, sagde jeg.

Hendes finger strammede om aftrækkeren, så lød der et klik, en lille metalstift slog tilbage, og en gasflamme slikkede hen mod enden af min Camel. Jeg sugede liv i cigaretten og smilede til hende.

Hun sukkede og stak »skyderen« i tasken. – Jeg plejer at skræmme livet af folk med den, sagde hun med den melodiske stemme, jeg huskede så godt.

– Det ved jeg, sagde jeg.

Hendes grønne øjne blinkede hurtigt, og jeg så hende rynke panden let.

– Hvad er der i vejen? spurgte jeg.

– Deres stemme ...

– Ja, hvad er der med den?

– Der var en mand ...

– Det er der jo tit. Var det nogen særlig mand?

– Det kan man vist godt sige.

– Hvad hedder han?

Hun trak på skuldrene i sin minkpels. – Det kan være ligemeget. Hun skulle til at gå forbi mig, men jeg gik ind foran hende. – Vil De være så venlig at flytte Dem? sagde hun, og hendes fyldige læber blev smalle.

Jeg tog hatten af. – Kan du ikke huske mig, Stefanie?

Hun rynkede panden igen. – Ved De, hvad jeg hedder?

– Jeg ved mere end det. Jeg ved for eksempel, at der er et hjerteformet modermærke på dit venstre ...

– Larry, udbrød hun pludselig.

– Plet i første skud.

Hun rystede på sit honningblonde hoved. – Nej, det er ikke Larrys ansigt. Det ... det er komplet skørt, dette her.

– Jeg har fået et andet ansigt, Stefanie.

– Hvad?

– Plastisk kirurgi. Se på mit hår, mine øjne. Og så genkendte du jo også min stemme med det samme.

Hun kom nærmere hen til mig. – Plastisk kirurgi?

– Ja.

Hun så mig ind i øjnene et øjeblik, men så rystede hun på hovedet igen.

– Det er ... det er simpelt hen umuligt. Deres ansigt ... er meget yngre.

– Du ventede dig vel ikke, at lægerne skulle få mig til at se ældre ud, hvad?

– Jeg ved, hvem De er, sagde hun. – De er Jimmy Watson, som har fået gjort noget ved ansigtet.

– Nej, Stef. Jimmy Watson er død.

– Er han det?

– Han kørte sin lastvogn ... en af de her rigtig store ud over en klippeskråning i Pennsylvania. Det var en så alvorlig ulykke, at der oven i købet stod om den i bladene her i New York. Han smadrede et hus og dræbte tre mennesker foruden sig selv.

Hun så ned. – Stakkels Jimmy. Hun løftede blikket igen. – Hvor traf De Jimmy?

– I Caseys Cirkus.

– Hvor var det cirkus dengang?

– En lille by i Wyoming, som hed Possum Creek. Det var også dér, jeg mødte dig, Stef.

– Hvad lavede jeg så?

– Du var hovedattraktionen ... Madame Blod. Men nu kan du jo spørge mig om noget personligt, som kun vi to kender noget til, Stef.

– Fortæl mig om den første gang.

– Den første gang, vi elskede?

– Må jeg høre.

– Jeg lejede en kano. Du pakkede en madkurv. I en afsides ende af søen var der en blød strand med en masse mos. Og et kæmpestort elmetræ. Vi så tre rådyr, som løb deres vej. Du bredte et tæppe ud. Med grønne og sorte firkanter.

– Hvad spiste vi?

– Små kyllingesandwich. Og så drak vi en flaske rødvin til. Og den lighter-pistol har jeg for resten vundet til dig ved lykkehjulet i cirkus. På nummer syv.

Hendes øjne strålede. – Det var fandens, Larry!

Jeg lagde hænderne på hendes skuldre, og hun kom til mig. Hun åbnede munden let.

Jeg kyssede hende. Jeg havde på fornemmelsen, at jeg befandt mig på en tyk sky, som for hen over himlen. Så lagde hun hænderne mod mit bryst, og jeg gik lidt tilbage. Hun greb mig i armene og trykkede dem.

– Vend ansigtet op mod lyset, sagde hun.

Det gjorde jeg.

– Pragtfuldt, sagde hun sagte.

– Er det ikke en smule overdrevet, skat?

– Det har de gjort helt fantastisk. Hvornår skete det?

– For nogle måneder siden.

– Ulykke?

– Nej, det kan man faktisk ikke sige.

– Jeg forstår, at du helst ikke vil snakke om det. Hun lagde armene om mig igen. Jeg kunne mærke hendes store faste bryster hårdt mod min krop. – Hvor er det dejligt at se dig igen, skat.

– Tak, i lige måde.

– Hvor længe er det siden?

– Et halvt års tid.

– Det var skønt dengang.

Skønt ja, på mange måder. Men ikke inden jeg tilfældigt stødte på den cirkus i den lille by i Wyoming. Jeg strejfede rundt i et forsøg på at finde mig selv eller en acceptabel reproduktion. Jeg var på druk. Jeg havde arbejdet for CIA i lang tid, og så var jeg hoppet af. De havde gjort mig til en »AA« mand, deres betegnelse for en morderagent. Jeg havde dræbt mænd, som ikke var andet end navne og ansigter. Hvert nyt ansigt blev føjet til samlingen, og lige pludselig kørte alle disse ansigter rundt i min hjerne. Whisky fik dem til at forsvinde. Men jeg blev tosset i hovedet af whiskyen. CIA havde ikke været ked af at blive af med mig.

Nu kunne jeg høre den larmende cirkusmusik for mit indre øre. Jeg kunne se den lille række af gøglertelte. Nat Irelands stemme gav genlyd i min hjernekasse. Han var den bedste udråber ved cirkus.

– Kom nærmere, venner! Kom endelig nærmere, hold Dem ikke tilbage. De der, sir ... Ned slog dramatisk ud med sin sølvbeslåede stok med det prangende hoved. – Har De nogen sinde været bange, hvad? Rigtig for alvor, hvad? Jeg kan godt fortælle jer alle sammen, at det er fantastisk sundt både for krop og sjæl at blive rigtig godt gammeldags bange en gang imellem. Det giver tyndslidte nerver en ordentlig rystetur, forbedrer éns mentale tilstand og sætter adrenalinproduktionen i vejret. Hvornår blev De sidste gang skræmt fra vid og sans? Blev De rigtig godt forskrækket af Draculafilmen? Hvis De blev det, så er det kun en let forsmag på, hvad De vil komme ud for herinde ... Han slog igen elegant ud med stokken. – Lige herinde. Men inden vi går videre, venner, så vil jeg gerne præsentere Dem for en af stjernerne ved vores skrækshow. Ladies and gentlemen ... Madame Blod!

Teltdugen bag Nat Ireland blev slået til side, og der lød en masse ohh og ahh, da Madame Blod trådte frem. Hun var iført en bikini, som lige akkurat holdt sig inden for det, som loven i Wyoming tillod. Hun stod der som en statue, hendes stolte bryster var meget nær ved at sprænge bikiniens overdel. Hendes hud var som elfenben. Og hun brugte Belladonna, så hendes grønne øjne skinnede. Hendes sensuelle læber var våde og let adskilt. Pludselig lød der musik bag hende, langsom, rytmisk dunkende musik, og hendes hofter begyndte at røre sig.

– Er hun ikke skøn? sagde Nat Ireland sagte.

I det øjeblik vendte Madame Blod sig mod Nat Ireland. Udråberen trådte tilbage, da hun rakte ud efter ham.

– Skøn, men dødbringende, sagde han.

Hun gik et skridt hen mod ham. Han bakkede endnu et skridt, og hun fulgte efter. Han stak hånden ind under jakken og tog et krucifiks frem. Madame Blod vendte ansigtet væk, og hun udstødte en langtrukken klagen. Han rakte det besværgende hen mod hende. Hun skreg og løb ind i teltet igen.

– Der er meget mere indenfor! råbte Ned og gestikulerede med sin stok mod nattehimlen. – For femogtyve cents, en kvart dollar, vil De få Deres livs skrækoplevelse. Dæmoner, hekse og troldmænd, ligædere og vampyrer ... vi har dem allesammen herinde. Og I skal ikke være nervøse, venner, for vi har en læge og en sygeplejerske til disposition til enhver tid. Men hvis en af jer har et svagt hjerte, så hold jer væk herfra. Så er det ikke tilrådeligt at købe billet hertil ...

Jeg var en af de mindst halvtreds, som købte billet netop til den forestilling. Men det var nu ikke helt, hvad man havde lovet os. Madame Blod havde en sensuel dans, og den var der afgjort ikke noget i vejen med. Men så nærmede hun sig en af mændene blandt publikum og gjorde tegn til ham. Det var en lang, senet cowboy, og han grinede nervøst.

– Kys mig, kurrede Madame Blod.

– Gør det så, råbte nogen i baggrunden. – Giv damen et kys.

Madame Blod var mindre end to meter fra den ranglede fyr, da hun pludselig krængede læberne tilbage, og et par hjørnetænder, som var mindst 10 centimeter lange, nåede ned under hendes hage. Så dukkede Nat Ireland op med krucifikset, og Madame Blod flygtede ind bag forhænget.

Efter det kom en dans udført af tre mænd og tre kvinder. Madame Blod var vampyrkvinde i en lang hvid robe. Der var en heks i sort og så en, som var sminket til at ligne et kvindeligt uhyre, skabt af Baron Frankenstein. Der var en mand i kjole og hvidt og en slængkappe med rødt fær. Hans læber var røde og hans ansigt kridhvidt. Når han smilede, kunne man se hans ulvehjørnetænder. Det var en Ulvemand med et lurvet ulvehoved på. En stor fyr med en enorm bug savlede over en menneskearm af plastic. Lysene blev slukket efter dansen, og selvlysende skeletter dansede. Kvinder skreg. Så blev lyset tændt igen, og så var den forestilling forbi.

Jeg overnattede i et hotel i byen, og det var der, jeg mødte Madame Blod. Hun hed Stefanie Parkison, og der var ikke noget som helst skræmmende ved hende. Jeg købte en flaske whisky, som vi drak på hendes værelse. Vi kyssede hinanden nogle gange, men længere kom jeg ikke ... før den dag, da vi tog en kanotur til den mosbevoksede strandbred under det store elmetræ.

Og nu, et halvt års tid senere, kyssede vi hinanden en efterårsaften i New York City.

– Lad os få en drink, sagde jeg. – Der er en hyggelig bar lige om hjørnet ...

– Jeg har en bedre idé, Larry. Der er kun en kort tur med taxi til mit hotel.

– Hvorfor så ikke tage min vogn. Den står lige her i nærheden.

Vi fulgtes til parkeringspladsen ved huset, hvor jeg havde mit kontor, satte os ind i min Corvette og kørte ind til byen, til hjørnet af 74. Gade og 3. Avenue.

Stefanie havde en suite på Cosmopolitan. Jeg kiggede på de kostbare møbler, de udsøgte hotelblomster og kurven med frugt og sagde: – Det her må koste dig mindst halvtreds om dagen.

– Tres, skat.

– Du er kommet op ad stigen, hvad?

– Et godt ægteskab, Larry.

– Jeg ser ikke nogen ring.

– Jeg lod mig skille. Han var meget rundhåndet.

– Og hvad bringer dig så til New York?

– Åh, jeg rejser bare rundt. Hun tog minkpelsen at og smed den over en lænestol. Hun var i en blå fløjlskjole med en dyb udringning. Hendes blik blev varmt, da hun så, at jeg stod og beundrede hendes bryster i den. – Jeg er så glad for, at jeg løb på dig, skat.

– Jeg skal vise dig byen, Stef.

– Det ville være pragtfuldt. Hun lod en fingerspids glide blidt over min kind. – Men ikke i aften, vel?

– Nej, ikke i aften, sagde jeg.

– Vil du have en drink?

– Ja tak.

– Det samme?

– Ja tak.

Der var en bar i den ene ende af det store værelse. Hun gik om bag den og skænkede en Teacher’s on the rocks til mig. Så tog hun en Cinzano og soda til sig selv. Hun kom ud bag baren igen og rakte mig min whisky. Vi satte os på taburetter og skålede.

– Skål for gamle dage, Larry.

– Skål for nu.

Vi drak, så lod hun sig glide ned af taburetten og smilede. – Som man vist plejer at sige, så tror jeg, jeg vil tage noget lidt mere bekvemt på.

Hun gik tværs gennem stuen, og jeg fulgte hende med øjnene. Hendes fuldendte bagdel vippede udfordrende ad mig. I døren vendte hun sig mod mig. – Jeg er her lige straks igen.

Jeg tømte mit glas og skænkede mig en whisky til. Jeg havde det skønt. Såvidt jeg huskede Stefanie Parkinson, så var hun noget nær det vildeste, jeg nogen sinde havde mødt, både før og efter.

Der havde været noget helt specielt mellem os lige fra begyndelsen. Og nu, snart ... Jeg blev gennemrystet af en kuldegysning, og jeg drak halvdelen af min whisky nummer to. Mine øjne brændte, og det begyndte at dunke i mit hoved. Jeg blev lidt svag i knæene.

Hold op med at opføre dig som en skoledreng, sagde jeg til mig selv.

Så var hun der igen. Noget flortyndt dækkede hende fra top til tå, men det skjulte ingenting. Hun drejede sig rundt.

– Kan du lide det?

– Ja, hvert eneste af de halvtreds gram.

Hun smilede skævt, og hendes lange vipper skjulte hendes øjne, så jeg næsten ikke kunne se dem skinne.

– Det var ikke natkjolen, jeg mente, min skat.

– Du har ikke forandret dig, sagde jeg.

– Jeg har taget et par kilo på.

– De sidder på de rigtige steder.

– Jeg har fået en lille smule mave.

– Det gør dig kun endnu dej ligere.

Hun lo dybt nede i struben. – Du har en vis evne til altid at sige det helt rigtige.

– Det er slet ikke vanskeligt med dig, Stef. Jeg lod mig glide ned fra taburetten. – Kom herhen.

Hun kom hen til mig, og jeg lagde armene om hende. Det spindelvævstynde stof var bestemt ikke nogen barriere. Jeg kunne føle hendes silkebløde hud på ryggen og så ned over hendes hofter i mine hænder. Hendes faste bryster brændte mod mig, da jeg trak hende ind til mig. Hun bevægede sig, som om hun dansede til langsom junglemusik, som kun hun kunne høre. Hun åbnede munden let og lukkede øjnene. Jeg kyssede hende og blev igen overvældet af en følelse af at ligge på en tyk sky. Hun trak sig let væk fra mig og rakte op for at røre let ved min læbe med blide fingre.

– Fortæl mig om dig selv, Larry Hvad er der sket, siden jeg så dig sidste gang?

– Ikke noget særligt, Stef. Jeg var på en slags ferie, da jeg mødte dig.

– Du tog af sted midt om natten.

– Jeg har aldrig kunnet lide at sige farvel.

– Hvor tog du hen?

– Hertil. New York. Jeg er privatdetektiv nu.

Hun rørte ved mine læber igen. – Du har aldrig fortalt mig, hvad du lavede, før du mødte mig. Lige før mener jeg.

– Jeg arbejdede for regeringen.

– Politiarbejde?

– Ja, Det var ikke nogen direkte løgn. I nogle af mine opgaver for CIA havde jeg samarbejdet med folk fra FBI. Det eneste, man ikke gør, er at indrømme, at man er ... eller har været ... CIA-agent.

Hendes fingre gled ned over min kind. – Og dit nye ansigt? Kan du fortælle mig, hvordan det skete?

– Det var en sindssyg fyr bag rattet i en Buick. Han maste mig op i et ståltrådshegn. Og så bakkede han og kørte på mig igen.

Hun udstødte en lyd dybt nede i halsen. – Jeg skulle ikke have spurgt. Det må være forfærdeligt for dig at tænke på det.

– Jeg er vant til det. Jeg bliver tvunget til at tænke på det hver eneste gang, jeg barberer mig. Så du skal ikke ... Jeg tav, da en mærkelig form for smerte ramte mig bag øjnene.

– Er der noget i vejen? spurgte Stefanie og gik lidt væk fra mig.

– Mit hoved ...

– Nu skal jeg hente en aspirin.

– Det er ikke den slags smerte.

– Sæt dig ned. Larry.

Jeg satte mig på taburetten, og så åbnede jeg øjnene. Jeg så to Stefanier, som hvirvlede rundt om hinanden. Møblerne skiftede facon og blev til store kugler, som begyndte at rulle hen mod mig. Der voksede hæslige ansigter frem på billederne på væggen, og der var en sær disharmonisk musik i hele mit hoved.

– Jeg er så underlig, sagde jeg, og i mine egne øren lød min stemme, som om den kom langt, langt væk fra, gennem en smal tunnel.

De to Stefanier blev til én, men der skete usandsynlige ting med hendes ansigt. Det var tre, fire gange så bredt, som det burde være. Først bulede det ud til den ene side og så til den anden, og så så det ud, som om det dryppede væk fra hagen som smeltede stearin. Enorme tænder. Og hun lo. En skinger latter, som skar gennem min hjerne.

– Nå, så du er underlig, Larry? sagde hun og hun holdt ikke op med at le. – Det undrer mig nu ikke, det minder meget om et LSD-trip, ikke?

– Narkotika? sagde jeg.

– Ja,

– I whiskyen?

– Den var smækfuld.

Jeg rakte ud efter hende, men hun sprang til side et kæmpehoved på en lille bitte krop.

– Giften virker som et hallucinogen til at begynde med, sagde hun. – Men så begynder det at påvirke nervesystemet.

– Nervesy ...

– Du er så godt som død, Larry.

Så forsvandt hun.

Jeg forsøgte på at gå hen imod døren, som jeg hørte blive åbnet og lukket igen, men så stod en kæmpestor mand foran mig. Hans hånd dukkede op, ufattelig stor, og fyldte hele mit synsfelt. Noget ramte mig i ansigtet, og jeg begyndte at falde. Det var et langsomt, ufattelig langsomt fald, som om jeg sank ned gennem glycerin. Så lød der et dumpt knald efterfulgt af en eksplosion inde i hovedet på mig.

Musikken i mit hoved holdt op. Jeg følte mit totalt lammet. Men jeg kunne tænke: »Du er så godt som død, Larry«. Hun havde forgivet mig. Men hvorfor? Var det fordi jeg havde forladt hende uden at sige farvel? Men hun havde jo aldrig været forelsket i mig. Det havde hun selv sagt. Der var overhovedet ingen fornuft i noget af det. Skulle det være en morsomhed? Måske havde hun kun fyldt LSD i min whisky. Men hvorfor skulle hun gøre det? Men én ting var helt sikker. Det var ikke nogen tilfældighed, at hun havde mødt mig. Det var jeg af en eller anden grund helt overbevist om.

Døren blev lukket igen, og så høne jeg hendes stemme. – Lad os komme væk herfra.

– Hvad så med ham? spurgte en mandsstemme drævende.

– Han er så godt som død. Om fire, fem minutter er det sket. Kom så.

En pause, så blev hoveddøren åbnet og lukket, og jeg blev liggende stille på gulvet. Fire, fem minutter? Jeg løftede højre hånd, og det føltes, som om der var bundet en utrolig vægt fast i den. Jeg fik en finger i halsen og skubbede den ned, krummede den.

Og så kastede jeg op.

Jeg rullede mig væk. Nu var jeg blevet af med noget af giften. Der var en chance. Jeg kæmpede mig op på knæ, rakte hånden ud og mærkede armen på en stol. Jeg asede og masede og sled, og langt om længe kom jeg på benene og stod usikkert og vaklende. Noget ramte mit ben og væltede. Jeg rakte hånden ned og tog fat i benet på et sofabord. Der var et vindue foran mig. Jeg løftede sofabordet op og skubbede det hen mod vinduet. Glas eksploderede, da bordet røg igennem. Og jeg lænede mig op ad væggen og hev efter vejret. Der lød ophidsede stemmer dernedefra. Jeg så mig om. En vase. Jeg vaklede hen til den, fik fat i blomsterstilkene og klamrede mig så til kanten af vasen. Så løb jeg hen mod vinduet, mærkede, at jeg faldt og slap vasen. Samtidig med, at jeg faldt, så jeg vasen ryge igennem vinduet. En kvinde skreg. Hun lød meget langt væk. Så kom lyden af vasen, som smadrede mod fortovet dernede.

Mit hoved kørte rundt og rundt. Tiden eksisterede ikke ... »Så begynder det at påvirke nervesystemet«. Jeg bevægede hovedet, armene, benene. Du kan gå ad helvede til, Madame Blod! Når jeg kan bevæge mig, er der ikke noget i vejen med mit nervesystem, ellers tak!

Jeg blev pludselig overvældet af en mærkelig apati. Mine øjenlåg blev tunge. Nej! Kæmp! Jeg åbnede øjnene så højt, jeg kunne, og tingene drejede rundt og rundt igen, og jeg kunne have skreget ved anstrengelsen. Men jeg holdt øjnene åbne, og jeg bevægede hovedet og armene og benene. Så mærkede jeg noget, som trykkede mig på armen og hørte en stemme:

– Hvad er der sket? Er De all right?

– Gå med mig, sagde jeg. – Gift. Tving mig til at gå. De må ikke lade mig sove. Skaf en læge ... for Guds ...

– All right, all right. Få fat i en læge.

Hænder greb mig i armene, løftede mig op, og så blev jeg slæbt af sted. Jeg satte den ene fod foran den anden. Skub den fod frem. Kæmp.

– Udenfor, sagde jeg. – Ned ad trappen.

Ned, ned, ned. En kold blæst mod mit ansigt. Jeg kom til at ryste over det hele af kulde. Men når man kan føle og reagere, lever man. Så hylet fra en sirene. Hvinende dæk. – Af vejen. Lad os komme forbi. Flyt jer så, hvad?

Nye hænder på mine arme. Et skub. Jeg faldt. – Må gå, sagde jeg. – Jeg må ...

– Rolig, kammerat, sagde en stemme, som var blid men alligevel fuld af myndighed. – De bliver helt i orden.

– Gift, sagde jeg. – Nervesystem.

Så: – Det her skal jeg nok tage mig af. Jeg er doktor Bryant.

Fingre rodede ved mine øjne, åbnede min mund. Så mærkede jeg et stik i armen. Jeg så op mod den blå himmel. Den blev sort, og så hørte og så jeg ikke mere.

Andet kapitel

Mere fra fortiden

– Kent ... Kent ... Stemmen var ganske sagte. – Hør på mig, Kent ...

Jeg åbnede øjnene og så et stort grimt fjæs mod en hvid baggrund.

– Jeg vil gerne snakke lidt med Dem, Kent.

– Kan ikke, sagde jeg.

– Hvem var det, der gjorde det?

– Godnat, lille skat. Jeg lukkede øjnene og sank ned i det hul i verden, som ventede på mig.

Men manden med det store grimme fjæs lod sig ikke afvise. Hver gang jeg åbnede øjnene, svævede hans hæslige hoved foran mig mod den samme hvide baggrund.

Jeg kendte det godt, men min hjerne ville ikke samarbejde. Men langt om længe lykkedes det, og min hjerne lod hans navn nå ned til mine læber.

– Howell.

Det store hoved smilede. – Det var bedre.

– Inspektør Ronald Howell.

– Det var dygtigt, Kent.

– Hospital?

– Ja. Kan De huske, hvad der skete?

– Madame Blod.

– Hvad?

– Stephanie Parkinson. Whisky. Gift.

– Godt, Kent. Godt. Stephanie Parkinson, hvad? Var det hende, der forgav Dem?

– Rigtigt.

– De sagde whisky.

– Scotch. En flaske Teacher’s.

– Hvor?

– Cosmopolitan Hotel. Suite tooghalvfjerds.

Ansigtet forsvandt, så sagde Howells stemme: – Tag ind til den hotelsuite og find en flaske Teacher’s whisky. Og få den analyseret.

– Javel, sir.

En dør blev åbnet og lukket. En stol knirkede.

– Kent ... herhenne ...

Denne gang var jeg nødt til at dreje hovedet for at se ham. Han sad i en stol ved siden af min seng.

– Er De all right? spurgte Howell.

– Hvis De ikke vil have mig til at træne til næste olympiade.

Hans tykke læber fortrak sig i et smil. – De er all right. Fortæl mig så alt, hvad De kan om den kvinde.

Og det gjorde jeg så. Jeg begyndte med den første gang, jeg så hende svaje med hofterne i den lille billige cirkus i Wyoming.

– Okay, sagde Howell, da jeg var færdig. – De havde et forhold til hende. Og det betyder, at De hyggede Dem sammen. Hun må have fortalt noget om sig selv. Sit tidligere liv, sin familie ...

– Hun sagde, at hun var vokset op i San Diego.

– Hvornår tog hun fra San Diego?

– Det sagde hun ikke noget om. Men jeg fik indtryk af, at hun var først i tyverne. Hun tog hjemmefra for at blive skuespillerinde, sagde hun.

– Hvornår var det?

– Det ved jeg ikke.

– Hvor længe havde hun været med cirkus, da De traf hende?

– Nogle få år.

– Og hvor længe blev hun ved cirkus?

– Det ved jeg ikke.

Der var flere spørgsmål. Det forbløffede mig at opdage, hvor lidt jeg i virkeligheden kendte til Stefanie Parkinson. Jeg havde været hendes elsker i næsten en måned, men cirkus drog fra sted til sted og blev et par dage eller tre hvert sted i de mindre byer i Wyoming. Vi havde levet som mand og kone på hoteller, men vi havde ikke betroet hinanden noget som helst. Når jeg nu så tilbage på det, kunne jeg se, at det kun og udelukkende havde været et fysisk forhold.

– Jeg kunne faktisk ikke rigtig lide hende, sagde jeg og tænkte højt.

– Hvad sagde De? spurgte Howell.

– Jeg gik i seng med hende, men jeg holdt ærligt talt ikke særligt meget af hende.

– Hvorfor ikke det?

– Det ved jeg ikke. Måske var det grådighed.

– Hvad?

– Der var noget grådigt over Stefanie.

– Forklar det lidt nærmere, Kent. Jeg vil vide helt nøjagtigt, hvad De mener. Forlangte hun penge af Dem, eller stjal hun penge fra Deres tegnebog, noget i den retning?

– Nej. Det er svært at udstykke i ord, inspektør. Det var ... tja, der var noget i hendes øjne, når hun så dyre ting ... tøj og juveler, en importeret bil.

– Måske var det misundelse, De så i hendes øjne.

– Nej, grådighed.

– For at kunne sige sådan, må De have andre beviser end bare det, De så i hendes øjne.

– Det var det eneste, jeg havde, inspektør.

– Det er noget, De er gået ud fra.

– De kan kalde det, hvad De vil.

– De påstår, at De kunne læse hendes tanker.

– Hendes øjne.

– Det er det samme. Jeg er panser, Kent. Og jeg skal bruge fakta. Men hvad har grådighed egentlig også med mordforsøg at gøre?

– Jeg har ikke påstået, at det har noget med det at gøre.

Howell sukkede lydeligt. – Jeg ledte efter et motiv.

– Jeg kan ikke hjælpe Dem.

– Sloges De nogen sinde?

– Nej.

– Var De gode venner, da De rejste Deres vej?

– Hun lå og sov i en hotelseng, da jeg rejste. Det var midt om natten.

– Vidste hun, at De tog af sted?

– Nej.

Howell så eftertænksom ud, så brummede han irriteret. – En forsmået kvinde. Det gider jeg ikke engang skrive ned som mulighed for et motiv.

– Jeg kan ikke forestille mig noget andet.

– Jamen, De må da have gjort hende noget, sagt noget til hende ...

– Nej. Det var ikke andet end et hundrede procents fysisk forhold.

– Fortalte De hende, at De elskede hende?

– Nej.

– Sagde hun, at hun elskede Dem?

– Nej.

Howell havde siddet og skrevet ting ned i en notesbog, men nu slog han sin kuglepen ned mod bogen.

– Der går et halvt år, så kommer hun til New York og prøver på at myrde Dem.

Jeg sagde: – Ja, og så var det oven i købet planlagt.

– Ikke nødvendigvis.

– Der er to beviser, som peger på, at det var planlagt.

– Og hvad er så det?

– Jeg fortalte Dem, hvordan vi traf hinanden i aftes.

– For tre nætter siden, rettede Howell mig. – De har ligget i den seng i over otteogfyrre timer.

– Okay, sagde jeg, temmelig irriteret over hans mani med at få alting så pinlig korrekt. – Jeg fortalte Dem, hvordan vi mødtes for tre nætter siden.

– Hun gav Dem ild.

– Her er otte millioner mennesker her i byen plus måske en million turister, og så kommer netop hun hen til mig.

– Den slags sker virkelig.

– Jamen, er De klar over, hvilke odds der er imod det?

– Skal vi sige ni millioner mod én.

– Ville De ikke også kalde det et allerhelvedes samspil af omstændigheder?

– Jo, men jeg kan ikke se, hvor De vil hen med det. Og så var der lige én ting til, Kent.

– Ja?

– Da De forlod hende i Wyoming, var det, inden De fik den plastiske operation, ikke?

– Jo, og hvad så?

– Så ville hun ikke være i stand til at genkende Dem.

– Hvis hun bare tilfældigvis stødte på mig, nej. Men hvis hun kom her til New York for at få mig ekspederet, ville hun ikke have haft særlig svært ved det. Jeg står med både navn og adresse i telefonbogen, og hun ville bare være nødt til at holde det hus hvor jeg har kontor, under observation. Så kunne hun have fået en eller anden til at vise sig, hvem jeg var. Eller også ...

– All right, afbrød Howell. – Men De må først bevise for mig, at hun kom hertil for at myrde Dem. For så har vi med et fuldt overlagt mord at gøre, og hvis man har et overlagt mord, har man også motivet til det.

– Jeg kan ikke give Dem noget motiv, men jeg kan næsten hundrede procent sikkert bevise for Dem, at det trods alt var et overlagt mordforsøg.

– Når man tager i betragtning, hvor usandsynligt det er med ni millioner mod én?

– Der er også noget andet. To andre ting for at være helt nøjagtig.

– Bliv endelig ved, Kent.

– Der er den flaske whisky. Man hælder ikke gift i en flaske scotch, medmindre man er ude på at få nogen til at drikke af den. Og så har vi fyren i hendes soveværelse. Uden ham er der jo muligheden for, at Stefanie hældte giften i whiskyflasken, fordi hun er skør og havde bestemt sig for at dræbe en eller anden, ligemeget hvem. Kan De se, hvor jeg vil hen, inspektør? Fjern fyren, og så er der lige akkurat en mulighed for, at jeg var offer for en en-million-mod-en tilfældighed.