Niels Martinov

Krigerne

Lindhardt og Ringhof

Krigerne

Forsideillustration: Shutterstock

Copyright © 1991, 2017 Niels Martinov og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711582268

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1

Det var tidligt på aftenen, men de første raketter havde allerede sendt byger af gnistrende stjerner hen over himlen og de første serier af kinesere og kanonslag var fyret af for længe siden. Ingen var på dette tidspunkt i tvivl om, at det var en ganske særlig aften. Nytårsaften.

De mavede sig næsten lydløst hen over den snedækkede plæne. Kim, Frank og Josef. Uventede lyde ude fra vejen fik dem til at stivne i bevægelsen. Når lyden var døet bort, vendte stilheden tilbage. Og de hørte kun hinandens dæmpede åndedræt og den svage knirken af sneen under deres kroppe. Hvislende raketter trak en ny vifte af flerfarvede stjerner hen over deres hoveder. De mavede sig videre og kunne på afstand ligne en ejendommelig, flerleddet slange.

Da de nåede frem til borgmester Fergusons, Traktor-Knuds, garage, søgte de et øjeblik skjul i hjørnet ved hækken. Den højlydte snakken derinde i stuen nåede i bølger frem til dem gennem det oplyste vindue, der var prydet af en julestjerne i lyserød plastik. Lugten af solid flæskesteg sivede ud gennem det åbentstående køkkenvindue. Der lød jævnlige opfordringer til at skåle og joviale latterbrøl.

Frank rejste sig op på knæ og skubbede garagedøren op. Dørens hvinen fik ham ned på maven igen. Men ingen syntes at reagere. Kim satte forsigtigt det hule jernrør, der var fyldt med krudt, fra sig. Det var en bombes forskellige bestanddele, de nu forsøgte at forbinde.

Det var en ganske enkel bombe. Det hule jernrør blev knyttet sammen med et særligt apparat, som en af Kims venner havde konstrueret. Ved hjælp af et lille rejsevækkeur afgav apparatet på det indstillede tidspunkt en gnist, der ville antænde krudtet i det hule jernrør. Hvis man vel at mærke forstod at forbinde de relevante ledninger.

De sad alle tre bøjet over bomben. Frank, der var iført en jakke fra den amerikanske hærs overskudslager med den påmalede ordlyd: „Don’t follow me, I’m lost!”, Josef, der gned sine lange fingre mod hinanden, og hvis ørnenæse skælvede af kulde og Kim, der ganske langsomt, uden at støje, lynede sin slidte læderjakke ned og fandt tangen frem af inderlommen.

Frank, der aldrig havde været i besiddelse af megen teknisk snilde, og Josef, hvis røde næse var begyndt at løbe, fulgte opmærksomt Kims arbejde med tangen.

De var begyndt at synge derinde i det nybyggede parcelhus, som Traktor-Knud havde tjent pengene hjem til gennem sit yderst indbringende salg af byggegrunde til kommunen.

De kunne høre enkelte af ordene. Noget tydede på, at det var en af den slags omdelte sange, man kunne indkøbe i dusinvis i Spøg & Skæmt-butikken på hovedgaden. Frank gættede på, at den samme butik også havde forsynet dem med morsomme hatte, fisende balloner og hundelorte af plastik.

Kim stak tangen tilbage i inderlommen og indstillede uret til klokken tolv. Midnat. Om fem timer og nogleogtredive minutter ville året 1972 dø ud. Men ikke lydløst.

Med let rystende hænder satte Kim bomben på plads bag det højre forhjul på Traktor-Knuds Mercedes. Traktor-Knud havde været byens utrættelige fortaler for dansk indmeldelse i EF. Bomben ville sikre, at han ikke med det første kom til at glemme den nat, hvor Danmark skiftede status, og fra at være en selvstændig stat blev en provins i storkapitalens Neuropa.

De mavede sig langsomt tilbage til hullet i hækken. Kim stak forsigtigt hovedet ud, men trak det hurtigt ind igen. Udenfor hækken stod en mand. De lå helt stille.

Frank mærkede Josefs ånde ind mod sin kind. Kims støvle hvilede mod hans pande. Han rystede af kulde. Jakken var gennemblødt foran på brystet. Blev de opdaget nu… opdaget nu…

Kim løftede langsomt hovedet. Manden stod med ryggen til dem. Han hev utilfreds i lænken på sin hund, der havde snuden begravet i en gullig plet i sneen.

Frank mærkede smerten brede sig i nakken. Han bed tænderne sammen for ikke at skrige højt. Han hørte en sær, rytmisk lyd tæt ved sit højre øre. Det var Josefs klaprende tænder.

Manden trak håndfast af sted med sin stædige hund, og ganske stille slap de ud gennem hullet i hækken. De bevægede sig roligt af sted på fortovet, nåede omkring et hjørne. Og endnu et hjørne.

Kim standsede op.

– For satan da! Vi klarede den. Vi er krigere. Krigere. Forstår I det? Kim stødte sin knyttede næve frem imod dem.

Frank og Josef greb den næsten samtidig.

– Og krigere holder sammen. Indtil døden. Er I med på den?

De nikkede.

Deres ansigter var tæt ved hinanden. Frank så ind i Kims og Josefs øjne på én gang. De flød sammen som et lysende bånd.

Vi hører sammen, tænkte han. Os tre krigere.

Med hænderne om hinandens skuldre, næsten dansende, nåede de tilbage til nytårsmiddagen i kollektivet „Rævehøjen”.

2

Stuen var fyldt i det lille stenhus i landsbyen på Vestbredden.

Josef var den eneste af de voksne, der var klædt som en europæer. Han flyttede sig uroligt i sit jakkesæt, som om han endnu ikke rigtigt følte sig hjemme i det. Der var en behagelig kølighed i rummet, men Josef kunne mærke, hvordan sveden løb ned ad hans nakke og samlede sig under skjorteflippen. Han løsnede slipset endnu mere.

Han drak indimellem af tekruset i højre hånd. Den venstre havde hans niece fat i. Hun var i færd med at klippe og rense hans negle, og det blev gjort med stor grundighed.

Manicure, manicure, tænkte Josef. Ordet dækkede ganske godt den forvandling, han havde været igennem de sidste par timer.

Manden i sofaen overfor Josef betragtede ham med sammenknebne øjne bag de stålindfattede briller. Hans militærskjorte var uden distinktioner. Hans fingre gled frem og tilbage i det sorte hår, der var blevet gråt i tindingerne. Ansigtet var spændt, virkede sammenpresset. Så gav han efter, smilet fik ansigtet til at lyse op; de dybe rynker bredte sig omkring øjnene og munden.

– Det har været den investering værd. Vi har syet rollen perfekt til dig, sagde han tilfreds.

Josef smilte tilbage og drak igen af tekruset. Niecen, der lå på knæ foran ham, fortsatte med højre hånd. Hun var iført cowboybukser og en t-shirt med billedet af en amerikansk popsanger, han ikke kendte navnet på. På fødderne havde hun Adidassko.

Da hun fangede hans øjne, spilte hun næseborene ud og åndede dybt ind med halvtlukkede øjne og hovedet bøjet bagover i en koket attitude, der skulle illudere henførelse. Det var hans aftershave-lotion, hun drillede ham med. Han havde hældt rigeligt på kinderne og halsen for at dæmpe lugten af sveden, der ville blive endnu værre efter køreturen i eftermiddagsheden ind til lufthavnen.

Der hang farvestrålende billedtæpper på væggene. Og portrætter af mænd. Flere af dem i uniform. I et hjørne stod et bogskab med glasrude. Josef kendte titlerne på de fleste af bøgerne. Han havde læst dem for mange år siden. Det var første gang, han stiftede bekendtskab med palæstinensiske digtere. Han kunne flere af digtene udenad. Men bogskabet indeholdt andet end digte. I et malet træskrin på en af de nederste hylder lå en lille, stenhård kugle. Det var en appelsin, Josefs far plukkede, den dag familien blev drevet væk fra deres appelsinplantage i Palæstina af de zionistiske terrororganisationer Irgun og Stern i 1948. Det var året før Josef blev født.

Josef havde fået den historie fortalt mange gange. Han så sin mor for sig og hørte igen hendes ord om, at de appelsintræer, de efterlod til jøderne, blev ved med at skinne i hans fars øjne under flugten fra terrororganisationernes massakre. De tårer, hans far havde grædt, da de overskred grænsen til Libanon, var for hver eneste af de appelsintræer, han havde købt og plantet træ for træ og nu måtte efterlade til jøderne. Det var den eneste gang, hun havde set ham græde. Det lille træskrin var en af de få ting, Josef havde taget med sig, da han havde begravet faderen og moderen i flygtningelejren.

Der lød skud og granateksplosioner fra den videofilm, der blev afspillet i et hjørne af stuen. De soldater, der løb sejrrigt frem, var palæstinensere. Josef havde set den film mange gange. Det samme havde hans fætre og kusiner, der lå på tæppet foran skærmen.

Den midaldrende mand i sofaen ved siden af ham begyndte at rokke frem og tilbage. Josef så hans ansigt nærme sig.

– Du har ham med hjem? spurgte han.

Josef nikkede.

Manden grinte lykkeligt med åben mund. Hans store arbejdshænder rettede på det rødstribede tørklæde, han havde bundet omkring hovedet. På de lange, grå skægstubbe hang sveddråberne som små, gennemsigtige perler.

Josef drak igen af sit glas. Niecens fingre fulgte oversiden af hans hænder, frem og tilbage, før hun til sidst, lidt modvilligt, gav slip på dem. Det havde været en blid berøring. Det kunne minde om et kærtegn. Hun var 17 år. Hun kunne være hans datter. Der var noget fortroligt, næsten hemmelighedsfuldt i hendes blik, han ikke før havde bemærket.

De hørte høje råb ude fra gyden. Halvstore børn stormede forbi. Der gik 15-20 sekunder. Så fulgte en gruppe tungtbevæbnede israelske soldater i et mere moderat tempo.

Josef havde mulighed for at iagttage deres ansigter, da de passerede vinduet. Han havde helt automatisk grebet til bæltet, da han hørte børnenes råb. Men der var intet. Nu hvilte hans tomme, velmanicurerede hænder i skødet.

Manicure, manicure, tænkte han igen og knyttede hænderne ganske let.

En af hans fætre havde rejst sig og skævede forsigtigt ud af vinduet. Han var med i en af de grupper af store drenge, der ved hurtige standretter tog en grusom hævn over de palæstinensere, der var mistænkt for at samarbejde med israelerne. Hans ansigt lyste af had. Det var blev hårdt i trækkene på en enkelt sommer.

Der løb skud udenfor. Men de druknede næsten helt i den brusende musik, der ledsagede de sejrrige palæstinensiske soldater i videofilmen.

– Det er ved at være tid, sagde manden med de stålindfattede briller.

De rejste sig op. Josef blev omfavnet af de voksne i stuen. Niecen kyssede ham på kinden. Hendes krop pressede sig ind imod ham. Med kufferten i hånden forlod han stuen.

Han lagde kufferten ind på bagsædet af den gamle Mercedes, der holdt parkeret foran huset. Den tætte røg fra de brændte bildæk længere fremme i gyden nåede frem til ham. Lugten var så kvalmende, at han dækkede sin næse og mund med sit hvide lommetørklæde.

En af de israelske soldater var stoppet op og begyndte nu at gå tilbage mod Josef. Han var i begyndelsen af tyverne. Han havde kortklippet lyst hår. Hans ansigt var rødt og svedigt.

– Legitimation, bjæffede han ophidset og pegede på Josef med sin maskinpistol.

Josef lod øjnene glide op og ned af den sunde og velnærede krop. Så smilte han venligt og trak ganske langsomt sin tegnebog frem fra jakkens inderlomme og viste soldaten sine papirer.

Soldaten betragtede mistænksomt den velklædte palæstinenser. Så gav han uden et ord papirerne tilbage til Josef og satte i løb tilbage til sin patrulje.

Der blev skudt med gummikugler efter de halvstore børn. Gummikugler var næppe den rette betegnelse. Josef kendte kuglerne. Deres kerne bestod af metal, og det var kun omgivet af et millimetertyndt lag af gummi.

Soldaternes støvler var tunge og solide. De er gode at sparke med, tænkte Josef.

Hans blik strejfede husfacaderne. Flere steder var der et tilsyneladende meningsløst brud, der fik rækken af huse til at ligne tandsættet på en gammel, affældig kvinde. Hvor der tidligere havde været huse, lå der nu blot en dynge afsvedne mursten som det synlige resultat af israelernes hussprængninger i forsøget på at stoppe Intifadaen.

Josef foldede sit hvide lommetørklæde sammen og stak det på plads i lommen. Så satte han sig roligt ind bag rattet.

Et par timer senere overskred han grænsen til Syrien.

I flyveren fra Damaskus til Athen gav han efter for sin træthed oven på et døgn uden søvn. Han sov kun nogle få minutter. Da han vågnede huskede han en usammenhængende drøm, hvor både Kim og Frank var med. Josef gned sine øjne og tændte en cigaret. Kim og Frank. På de rapporter, han havde modtaget, var der en del, der tydede på, at de ville være ganske velegnede.

3

Den vedvarende lyd fra samtaleanlægget ved siden af sengen skar Kims drøm over.

Godt det samme! Hans hud havde været hvid som en babys; han havde ikke kunne se, blot mærket den gloende hede, der fik hans indre organer til at krølle sig sammen.

Hans fingre fandt rutinemæssigt knappen.

– Ja? Ordet faldt uden anstrengelse ud af hans mund. Hans overkrop var svedig. Klæbende. Hjertet bankede hurtigere, end han brød sig om. Det svage lys skar ham i øjnene. Tag dig sammen, mand!

– Vi har ham.

– Smukt. Jeg er på vej.

Kims skuldre strejfede tilfældigt pigen ved siden af ham. Hun lå på maven med armene ned langs kroppen. Hendes lyse hår var spredt som en vifte over hovedpuden.

Han lod langsomt sine fingre glide over hendes ansigt, der havde runde, bløde linier som et barn. Han ville gerne have hvisket hendes navn, men i dette øjeblik havde han glemt det. Det fik hende til at virke mere fremmed, end der var grund til.

Han stak en finger frem og tilbage mellem hendes læber og mærkede en fugtighed, da den nåede tungen. Der kom små suttelyde fra hende. Den trygge ro, hun udstrålede, fik ham til at tænke på porcelæn.

En pludselig bevægelse…

Han rejste sig og mødte sin egen krop i det store spejl på væggen. De korte, stærke ben, den brede brystkasse, det tætte hårlag. Maven hang en anelse, men den kunne trækkes ind. Hans hud var brun. Ikke hvid. Ikke hvid.

Han iførte sig en kimino med en ildsprydende drage på ryggen og åbnede døren ind til rummet ved siden af. Tanya! Det var Tanya, hun hed.

Midt på gulvet, under lampen, stod en mager, lyshåret fyr på 15-16 år. Hans cowboyjakke var slidt. Hans fingre pillede nervøst ved lommerne, overkroppen var ludende, øjnene flakkende.

Kim stillede sig hen foran ham og så ind i det blege ansigt med røde pletter og spredte, lyse hår.

Kim slog ham uden varsel hårdt i maven.

– Hvorfor? Kims stemme var ikke vred. Snarere undrende.

Fyren vaklede, hans ansigt fortrak sig i smerte, men han blev stående. Han svarede ikke.

Kim begyndte at bevæge sig rundt om ham.

– Jeg stillede dig et enkelt spørgsmål. Hvorfor har du to nætter i træk lavet dybe ridser i min nye bil?

Drengen så ned i gulvet. Han havde trukket armene beskyttende ind foran kroppen.

Kim slog ham igen. Men denne gang bagfra. Et hurtigt håndkantslag på den nederste del af ryggen.

Drengen kunne ikke tilbageholde et udbrud af smerte.

– Hvorfor? Sig et eller andet. Vil du ikke nok være så elskværdig. Kim greb fat i hans hår og rettede hovedet op. Han så ham ind i øjnene. – Hvorfor skulle min hvide Jaguar XK 140 Roadster fra 1956 spoleres af et lille, beskidt skadedyr som dig?

– Huset… huset…

Kim slap sit greb.

– Huset?

– Du vil smide dem ud.

– Bor du i huset? Du ligner ikke nogen af dem. Det er du ærlig talt for meget af en drengerøv til.

Drengen rystede kraftigt på hovedet.

– Du bor ikke i huset? Men det er dine venner? Det er nogle sære venner, du holder dig. De rykker ind i andre menneskers huse, som det passer dem. Det går ikke, vel? Det er der ikke noget samfund, der kan holde til. Det forstår du godt, gør du ikke? Kims smil var venligt, næsten kærligt.

Drengen forsøgte ikke at gengælde hans smil.

– Men det var strengt taget min bil, vi kom fra. Hvorfor skulle den ødelægges?

– Den er….

Drengen løftede hovedet.

– Ja?

– Den er et symbol på din magt. Drengen mødte Kims blik. Der var både frygt og trods i hans øjne.

– Et symbol? Drengen forstår at udtrykke sig. Det må man sige. Har jeg ret, drenge?

Der lød en bifaldende mumlen fra de to skikkelser, der sad tilbagelænet på stolene henne ved døren.

– Og du bryder dig tilsyneladende ikke om den magt, jeg har. Kims stemme var rolig. Næsten lattermild. – Og du sagde til dig selv: Den stodder kan jeg ikke lide. Jeg laver nogle ridser i hans bil for at irritere ham. Genialt. Genialt. Men sådan leger man ikke med mig.

Kims knyttede hånd ramte drengens mave igen. Han havde svært ved at holde balancen og vaklede et par skridt baglæns og måtte ned på knæ.

– Legitimation?

Kim fik et sygesikringsbevis i hånden.

– Daniel Hougaard. Javel. Ser man det. Et ikke helt almindeligt efternavn må man sige.

Han gik frem mod drengen, der uvilkårligt strakte armene beskyttende frem for sig.

– Hvad hedder din far til fornavn?

– Frank, svarede drengen. Det virkede ikke som om spørgsmålet kom bag på ham.

– Jaså. Ser man det. Du er Franks søn. Kim stirrede indgående på drengen foran sig. Han havde svært ved at se noget af Frank i denne ranglede knægt. Måske lignede han mest Sanne. Men hvordan var det nu hun så ud? Min hukommelse er som et eroderet landskab. Men det var i virkeligheden et tåbeligt billede, blev han enig med sig selv om.

Knægten lignede måske ikke Frank, sådan som han huskede ham; men der var et eller andet lunefuldt arveanlæg, der syntes at trænge igennem. Den måde at stå på og det lille anstrøg af et ironisk smil ved mundvigen, der kunne drive visse lærere til vanvid; for eksempel historielæreren Bjerrum, den fascistoide pikspiller. Det var Frank! Det var så afgjort Frank.

– Hør nu godt efter, Daniel. Hvis du kommer i nærheden af min bil igen, så knuser jeg knoglerne i din lusede krop. Udtrykker jeg mig med tilstrækkelig tydelighed?

Drengen nikkede.

Kim stak sygesikringskortet ned i en af lommerne i cowboyjakken.

– Kør ham ud i en dyb, mørk skov og slip ham løs.

Kim vendte tilbage til soveværelset. Lyset på bordet ved siden af sengen var stadig tændt. Pigen i sengen lå i den samme stilling. Hendes ansigt kunne ligne et sovende barns. Den let adskilte mund afgav de samme, små lyde. Men da han lagde sin hånd på hendes glatte, nøgne skuldre, opdagede han, at hendes øjne var åbne.

– Hørte du noget? spurgte han.

– Nogle lyde, svarede hun. Ordene var næsten ikke til at høre. Hun rømmede sig og gentog dem igen. – Nogle lyde.

Hans hånd gled op ad den savtakkede rygrad til hendes hals. Den var spinkel. Som en fugls. Han kunne mærke pulsslagene med sine fingerspidser. De var hurtige. Hurtigere end man kunne forvente det hos en person, der havde ligget i sin seng de sidste par timer. Hans fingre klemte fast om halsen. I et hurtigt ryk trak han hende op af sengen. Den nøgne pigekrop med de små, spidse bryster hang i luften foran ham. Han så ind i ansigtet, der gispede af smerte.

– Hvis du har hørt noget… så glem det igen. OK?

Hun forsøgte at nikke med hovedet. Han slap hende. Hun trak dynen helt op til øjnene. De fulgte ham, da han åbnede døren, der førte ud til altanen.

Han så tagene foran sig. Gadelygterne. De få oplyste vinduer. Han kendte kvarteret under sin altan. Han vidste, hvad der foregik i hver eneste baggård, i hver eneste kældergang, i hver eneste baglokale. Han kunne mærke pulsslagene hver eneste time hele døgnet rundt.

Han lænede sig ud over kanten. En politibil holdt parkeret dernede. Betjentene havde presset en mand op mod muren. De hvide refleksstriber på uniformerne kunne ligne dansende slanger i det svage lys. Fra politibilens åbne dør strømmede der skrattende radiolyde ud i natten. Betjentene kunne tage manden med sig. De kunne fylde deres biler. Men de ville stadig virke sært hjælpeløse her i kvarteret. Deres net af stikkere ophævede ikke ligheden med et natteblindt, klodset fortidsuhyre.

Kulden fik Kim til at trække kiminoen tættere sammen. Så huskede han: Franks søn? Han havde ikke set Frank i årevis. Vidste bare han holdt til et sted derude i mørket. Frank var en færdig mand. Det var, hvad rygterne fortalte. Det var trist at tænke på. Frank havde været hans bedste ven i mange år.

Kim trak døren til igen. Pigen i sengen havde tændt en cigaret. Han hængte kiminoen på plads og lagde sig ved siden af hende. Han kyssede hende på munden. Hun smagte af røg. Han kunne lide den smag. Hun slukkede cigaretten og børstede asken af fingrene.

– Igen? spurgte hun.

– Ja, svarede han og trak hende ind til sig. Så kom han til at tænke på Frank. Igen. Han skubbede pigen fra sig. Fortiden tvang sig ind som en lang række af usammenhængende billeder og stillede sig i vejen for en ubetinget nydelse af kroppen ved siden af ham.

– Lad os sove lidt, sagde han og slukkede lyset.

Hun lagde sig ind til ham. Han lod hende ligge.

Han overbeviste sig om, at han var nået til det sted i sit liv, hvor bekymringer blot var et udslag af et øjebliks svaghed.

Så faldt han i søvn. Og drømmene vendte tilbage til ham. Negeren dukkede op igen, som han gjorde det hver nat. Han kravlede baglæns med hænderne beskyttende for hovedet. Massa, Massa, stønnede han halvkvalt med et åbent hul i hovedet ind til en boblende hjernemasse. Kim stirrede på sin krop. Hans hud var igen hvid som en babys, og han mærkede igen denne voldsomme hede, der fik hans indre organer til at krølle sig sammen. Han skreg og skreg. Men der var ingen, der hørte ham.

4

Pigerne sad på en lang række i sofaen, som ventede de pæne gæster. De var velfriserede og iført silkebluser og lange nederdele. Perlekæder og brocher understregede det tækkelige. De kunne være en gruppe elever på en husholdningsskole i provinsen, der afventede årets uddeling af eksamensbeviser. De nervøse fingre ville kun være, hvad man kunne forvente ved en sådan lejlighed. Men de små pupiller røbede dem.

– Vi savner det sidste afdrag på lånet, sagde den lille, runde mand og lod sig falde ned i den slidte lænestol.

En af pigerne i sofaen begyndte ivrigt at kradse sig i et af de sår i ansigtet, det ikke var lykkedes helt at skjule under det tykke lag af creme og pudder.

Den lille, runde mand lagde forsigtigt sin hat fra sig og knappede cottoncoaten op.

Frank havde stirret ned i den lille, runde mands hat under bilturen fra Den Fedes værksted. Kun pensionister eller karnevalsgæster, der gav sig ud for at være lejemordere tilknyttet mafiaen, ville bære rundt på en brunstribet, bredskygget hat med fire nøjagtigt afstemte buler.

Frank så rundt på de nøgne, skjoldede vægge og forsøgte at fastholde det truende udtryk i ansigtet, man forventede af ham. Og betalte ham for.

En hæs pigestemme påbegyndte en usammenhængende forklaring, hvori sætningen, „Der er ingen, der har penge for tiden”, blev gentaget igen og igen med forurettet tonefald.

Den lille, runde mand i den nystrøgne cottoncoat havde ikke for vane at afbryde folk. Han betragtede dem blot med sine lysende, vandblå øjne, der syntes at skære sig gennem alt vrøvlet, alle bortforklaringerne, for helt af sig selv begyndte de at klappe i, munden hang som en dirrende, rynket flænge i det tomme ansigt.

Den lille, runde mand slog heller ikke i bordet med sine små hænder, der sommer og vinter var gemt i brune ruskindshandsker. Men det skete, at han knipsede med fingrene på sin højre hånd. Og så ville en eller anden stå som en snerrende hund ved hans side.

Den hæse stemme havde ikke givet helt op.

– Folk er rent på røven, lød det nye omkvæd. Der var større mellemrum mellem ordene. Men de blev presset ud igen og igen. Til sidst døde de ud.

– Er der noget af værdi i lejligheden, der kan modsvare det manglende afdrag? spurgte den lille, runde mand med en høflig stemme.

Et lille kor af pigestemmer svarede nej.

– Frank! Tag lige en pejling.

Frank tog en pejling.

Værelserne så forbavsende ens ud. Dobbeltsenge, et natbord, et par stole (til at lægge tøjet på, gættede han), køkkenruller, et par skabe med tøj. Dametøj. Et par kommoder med aflåste skuffer.

Ved hjælp af en bredbladet kniv fik Frank dem op. Pilleglas, breve, personlige papirer, kondomer, engangssprøjter, smykker (sølv, mest sølv), en tøjbamse og hygiejnebind. Men intet der var værd at slæbe med sig. Værelserne lugtede ens. Af sperm og jordslået tristhed. Frank havde sjældent været et sted, der føltes så fraværende for det man kunne kalde menneskelig varme.

For enden af lejligheden var der en aflåst dør. Der sad en nøgle på indersiden af døren. Frank bankede på. Han hørte en svag puslen derinde.

– Luk op, eller jeg sprænger døren!

Uden helt at kunne forklare hvorfor, gentog han ordene på engelsk. Måske var det fordi, at lugten var anderledes ved denne dør. Noget krydret, fremmedartet nåede hans næsebor.

Ingen reaktion. Han satte skulderen prøvende mod døren. Men det nemmeste måtte være at sparke den ind. Han gik et skridt tilbage og løftede foden.

Så hørte han nøglen blive drejet om i låsen. Døren gik stille op. En mørklødet mand med tætte, sorte skægstubbe stak hovedet ud. I hånden havde han en pistol. Han gjorde en bevægelse med pistolen. Den var ikke truende. Frank oversatte den til noget i retning af: „Du har ikke set mig. Du forsvinder bare. Stille og roligt.”

Og Frank forsvandt. Stille og roligt. Han vendte tilbage til stuen. Pigerne røg cigaretter med hektiske fingre. De havde svært ved at ramme munden. Røgen blev blæst ud i små mundfulde. Den lille, runde mand havde en lang, tynd cerut i munden. Han så ud som om han kedede sig.

– Sweet nothing, sagde Frank.

Den lille, runde mand rystede langsomt på hovedet. Han kunne ligne en far, der netop havde fået at vide, at hans søn ikke ville blive rykket op i næste klasse. Han lagde cerutten fra sig i askebægeret.

– Det næste afdrag forfalder om en måned. I sagens natur vil vi her forvente den dobbelte indbetaling. Men det kommer vel ikke bag på jer?

Pigerne rystede på hovedet. Det kom ikke bag på dem.

Frank drejede hovedet og stirrede ud af det støvplettede vindue. Vagtsomme vinduer stirrede tilbage. Der var noget grusomt over ikke bare dette kvarter, men over hele byen. Den skabte en sær form for råddenskab, der langsomt trængte ind i alle, der levede i den. Nogle gange kunne han ikke slippe den tanke, at de var levende lig, der vandrede hvileløst rundt i gaderne.

Der var noget, der rørte sig bag gardinerne på den anden side af gaden. Frank vidste, det var Kims kvarter, de befandt sig i. Det kunne resultere i ubehageligheder. Manden med pistolen havde han valgt at glemme. Måske havde der været tale om en hallucination. De dukkede op med jævne mellemrum. Væggene kunne begynde at svaje, som var de lavet af papir. Fortovet kunne i uventede øjeblikke føles som flydende gummi. Et menneske kunne forvandles til en drage. Han havde lært at leve med den slags.

Den lille, runde mand satte hatten tilbage på hovedet. Den sad præcis på samme måde, som da han ankom.

– Mine damer, sagde han og bukkede kort. – Vi kommer igen.

Ordene bragte ikke glæde frem i ansigterne på pigerne i sofaen. Gløden var suget lang på deres cigaretter. Den grå aske havde bredt sig på de pæne bluser og nederdele. Frank fulgte den lille, runde mand ud af lejligheden.

5

– Hvis det gør ondt i stillingen, så gå ind i spændingen mentalt. Koncentrer dig om den. Så forsvinder den.

Sanne lå i universalstillingen. Hendes højre ben var drejet til venstre og holdt nede på gulvet af den venstre hånd. Den højre hånd lå skråt ude til højre, og hovedet var drejet i samme retning.

De lå i en cirkel omkring hende, de andre på holdet. Hun kendte ikke deres navne, de hilste venligt på hinanden før og efter timen, det var det hele. Hun havde givet dem sine egne navne.

Til venstre for hende lå Feen med det lange, tynde, lyse hår og et dukkeansigt med en engleagtig mund. Hun lugtede af blomster, Sanne ikke kendte navnet på; hun havde en perfekt lille krop, rolige, kontrollerede bevægelser, hun måtte være balletdanserinde, gættede hun på.

Feen havde altid sort lædertøj på, når hun kom, og når hun trak det af i den garderobe, de var fælles om, lignede hun med ét en fotomodel i sit tynde, skrøbelige silkeundertøj. En dag havde hun røde øjne, som om hun havde grædt. Hendes fine hud i ansigtet var helt gennemsigtig.

Til venstre for Feen kunne Sanne skimte Fluen med de tynde arme og ben, helt dækket af det tætte, sorte hårlag. Til venstre for Fluen Mexicaneren, en mørklødet ung mand med et krumt overskæg, en stor, ujævn næse og skinnende hvide tænder, han gerne viste frem i begyndelsen af timen.

Senere glemte han at smile. Han gled ind i sig selv, som de alle gjorde det 20-30 minutter ind i timen.

Den sidste Sanne havde udsigt til fra sin stilling på gulvet var Narcissisten. Hun havde et dovent, indadvendt smil, som om hun var vant til at sidde og kikke på sig selv i et spejl.

– Hvis du går ud af stillingen, når det gør ondt, så får du ikke noget ud af øvelsen. Acceptér smerten! Søg ind i smertens centrum og koncentrer dig om den.

De fortsatte med rygstrækket. Sanne sad bøjet forover med panden mod knæene og fingrene omkring tæerne.

– Koncentrer dig om Swadisthana-chakraet, centret bag kønsdelene, og lad dig langsomt synke ind i chakraet.

Hans stemme var blid og nærværende. Hun havde måske valgt ham som lærer på grund af hans stemme. Den mindede hende om Frank. Hendes krop sank stykke for stykke ind i chakraet; hun mærkede følelsen af at forsvinde, tilbage blev kun omridset af det, der havde været hendes krop i stillingen. Hun blev væk et sted inde i sig selv.

Efter rygstrækket fortsatte de med åndedrætsøvelser. Humlebien. Vekselåndedrættet. Som under universalstillingen oplevede hun igen denne følelse af, at hendes bevidsthed fyldte kroppen ud. „Hun” var til stede overalt. Hun tænkte på sig selv i anførelsestegn. Hvor begyndte hun, og hvor holdt hun op? Hvem var hun?

Jeg er lykkelig nu, tænkte hun. Men hvem er jeg? Hvornår er jeg så lykkelig som nu? Og spørgsmålet, hvem er jeg, fyldte hende ikke med bekymring. Snarere med en pudsig glæde over at spørgsmålet var relevant.

Timen blev afsluttet med yoga nidra. De lå i en rundkreds omkring læreren med et tæppe over sig.

– Du begynder med at tage en beslutning. Hvilke ændringer ønsker du i dit liv? Gentag beslutningen tre gange. En beslutning, der er taget i forbindelse med yoga nidra, har store muligheder for at blive en realitet.

Sanne havde ikke røget den sidste uge. Skulle hun beslutte, at hun var holdt helt op med at ryge? Men tobakken var ikke det værste. Der fandtes nogle små piller, hun i bestemte perioder havde haft et større behov for. Hun så de hvide piller for sig, da hun gentog beslutningen tre gange: jeg er færdig med den slags stimulanser. Jeg er færdig med den slags stimulanser. Jeg er helt færdig med den slags stimulanser.

– Mærk hvordan armene rører ved gulvet. Prøv at forestille dig, at du kan mærke det punkt, der er midt imellem, mellem skuldrene og gulvet, mellem hovedet og gulvet, mellem ryggen og gulvet, mellem enden og gulvet, mellem lårene og gulvet…

Sanne både hørte og ikke hørte lærerens ord. Hendes bevidsthed befandt sig et eller andet sted mellem at sove og være vågen. Hun var til stede og hun var ikke til stede. Hun var en fugl, der svævede over et åbent landskab. Der var bjerge omkring hende, et åbent hav, en ørken, pyramider, stenvægge. Solen foran hende havde form som en spiral, en lotusblomst, en valmue. Hun gav slip. Lod sig opløse i den.

Lærerens stemme vækkede hende.

– Om tat sat. Yoga nidra er forbi. Gentag din beslutning tre gange. Åben roligt øjnene. Find ud af hvor du er, og hvem du er sammen med og stræk så roligt kroppen.

Sanne forsøgte at skyde ordene fra sig. Men det var umuligt. Der var intet at gøre. Sanne vidste, hvor hun var, og hvem hun var sammen med. Hun gentog beslutningen og strakte kroppen. Gardinerne blev trukket fra, og rummet blev fyldt med lys.

Hun tog tilbage til cafeen og hjalp med at servere.

Da hun kom ud fra køkkenet med de fyldte peberfrugter til skuespillerparret, så hun ham med det samme. Han havde slået sig ned ovre i hjørnet. Den dirrende rastløshed nåede frem til hende, borede sig ind i ryggen, da hun anbragte retten på bordet.

– Tak, tak.

Hun hørte knapt nok ordene, der afbrød bedømmelsen af aftenens publikum, men lod blot sit ansigt lyse op i et af de professionelle smil, man måtte kunne tænde og slukke helt automatisk, hvis man ville overleve i et job som hendes. Parret måtte bære over med hende i aften. Men de bemærkede vel næppe noget usædvanligt.

Hun skævede igen over til den unge fyr i hjørnet. Han vuggede frem og tilbage med armene foldet omkring de sorte læderbukser. Om lidt ville de første dukke op, sætte sig med skjulte sideblikke og forberede udvekslingen af piller og penge.

Hun vidste, hvad han solgte. Amfetaminer. Preludiner. Alle former for speed. Hun havde selv købt af ham for et par år siden, og de weekender, hvor hun suste rundt i byen i en uendelig euforisk rus, sad stadig i kroppen på hende. En del af hende skilte sig ud, sivede over i hjørnet og stoppede et par piller i munden.

Nej, nej. Ikke mere. Du er færdig med den slags stimulanser. Du er helt færdig med den slags stimulanser.

Hun så sig selv som en sommerfugl, der flaksede gennem rummet, tiltrukket af blomsternes farver. Hun vidste, hvad pillerne kunne give hende. De kunne gøre græsset grønt. GRØNT! Og ikke bare vissent-gulligt. De kunne gøre musikken så levende for hende, at hun følte sig som et lille, gyldent insekt, der blev båret frem og tilbage ved hvert anslag på tangenterne. Og de kunne få hendes hud til at gløde ved den mindste berøring.

Sanne afregnede ved et af bordene; hun serverede kaffe for skuespillerparret og tog imod en bestilling fra fire amerikanske turister. Men hun mærkede hele tiden hans tilstedeværelse som små dirrende nåle i kroppen.

Til sidst gik hun over til ham.

– Hvad vil du her? spurgte hun. Hendes stemme var ikke afvisende. Snarere undrende.

Han så ikke på hende. Hans øjne fulgte de kulørte glaskugler, der trillede frem og tilbage i hans håndflade. Når de stødte ind i hinanden, afgav de en lyd, hun huskede fra dengang hun var barn. Daniel havde aldrig leget med glaskugler.

– Det ved du godt, svarede han. Og glaskuglerne løb lidt hurtigere i hans hånd.