Poul-Henrik Trampe

Bernhards dag

Lindhardt og Ringhof

Bernhards dag

Copyright © 1970, 2017 Poul-Henrik Trampe og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711583265

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel
1

Morgen. Men det kunne ligeså godt ha været nat.

Og tilmed regn. Fin hvid fløjlsregn. Fugtmættet luft kondenseret om fritsvævende luftlort. Han måtte ta et tag i sig selv for at overvinde sig til at indånde, gøre synkebevægelser.

Fra vinduet havde nedbøren ikke været synlig. Godt det samme. Ellers var han måske aldrig kommet ud.

Og dog. Åh jo.

I dag.

Han smilede, kunne mærke hvorledes det knagede i den sæbestivede mimik. Snart trængte dog fugten ind allevegne, blødgørende. Mere grimasseren, han viste tænder og kneb øjnene i.

Han sluttede brat, iagttaget af en forbløffet aviskone. Fødderne gik automatisk i gang, bragte ham på afstand af hendes muffedisser og odeur af friskbagt presse.

Mere bevidst fortsatte han gangen, regulerede tempo, skridtlængde. Følte sig med eet ude af trit – med sig selv – og chasserede sig til rette. Ingen gloere, denne gang.

Folk var der ellers mængder af, tidspunktet til trods. Halv seks morgen. Grønthandlere. Feudalt mælke- og rundstykkeudbringende børn. Hunde ledsaget af kvinder i tøfler. Cyklende kvinder med lyserødt tørklædeflor om curlerne i håret. Børn, smidt ud af udearbejdende ophav, på vej til fritidshjemmet. Små, søvndrukne, skoletaskede.

Han gik. Over gader, udenom vandpytter. Følte, hvorledes hans nyvaskede hår begyndte at krølle op.

I den første kaffestue gik han ind.

Der var fuldt. Af håndværkere og kedeldragtklædte arbejdsmænd. Luften var ubevægelig af cerutrøg og manglende tandbørstning, slemmet op i fugten fra overtøjet.

Han stillede i række, defilerede forbi disken med en kop kaffe og to stykker franskbrød. Ved kassen betalte han med så stor en seddel, at den indbyggede dames beklagelser gjaldede over lokalet. Tiltrak ham dets opmærksomhed, en uvenlig opmærksomhed. Hans ruskindssko, cottoncoat og pengeseddel pådrog ham uvilje af næsten palpabel art.

Gudskelov, han havde alligevel småpenge. Bag ham voksede utålmodigheden.

Han banede sig vej ud i rummet, blindt flygtende.

– Er der optaget?

Han var høflig, syntes han var: måske det var fejlen?

Modvilligt rykkede de sammen, væk. Fra ham. Han satte sig varsomt. Ingen tilbød ham et syn i den allerede slidte avis, som lå på bordet. Om forlov? Han kunne ikke.

De mumlede, han kunne ikke skelne hvad. Bortset fra at det var ham selv angående. Han trak tungen tilbage i munden og bed forsigtigt i sit brød. Det var behandlet med margarine.

Ubevidst holdt han det lidt på afstand mens han tyggede.

– Nå, gutter! Tilbage i hullet. Vi ka jo ikke sidde og hænge allesammen, som det passer os.

Hans kaffe skvulpede over, da de rejste sig.

At de overhovedet lod bordet stå.

Tyve minutter gik, udtyndingen tog til. Lokalet var nu kun halvt besat, men luften ikke mindre tæt. Alle udgående sendte rituelle klassekampsblikke i hans retning, søvnigt hadske.

Kassedamen så træt ud. Han anslog hende til at være den type, der altid ser træt ud. Fordi den altid er træt. Hendes hår var snavset, selvom de mest distale to tredjedele engang havde været genstand for blegningr. Hun lignede en fed væsel i færd med at skifte til sommedragt.

Med ubehag bladrede han i den efterladte avis, spekulerede på om hele sjakket havde haft den med på lokum forinden. Den var daggammel. Nogen havde til overflod hostet på den nøgne midtsidepige, hvilket gjorde hende sært levende på en snusket måde. Selv tegneserierne forekom ham besmittede.

Han rejste sig, klodset, fulgt af de tiloversblevne øjne. Kassedamen var nu i færd med at lægge sort på de øverste øjenlåg, hvilket hverken fik hende til at se yngre eller mere veloplagt ud. Da han ikke præstere nogen vare at afregne for, lod hun ham sindigt vente, mens hun fordelte rødt mellem læberne.

– Hva er der så? Hr.

– Har De en telefon?

Slasket pegede hun mod en niche i den dybestliggende del af rummet, ved siden af indgangen til retiraderne. En mønttelefon.

Han våndede sig ved tanken om først at skulle bede om at få den velhavende seddel vekslet. Opgav.

Han så sig ikke tilbage da han gik. Deres blikke blev hængende som burrer i hans nakke, stak.

Klokken? Lidt over seks.

Fem vejarbejdere delte en halvflaske etellerandet og spærrede samtidig for det meste af adgangen til en tobakshandler. Han kantede sig forbi dem, ind, købte en pakke cigaretter og betalte med den store seddel. Forretningens indehaver gav uimponeret igen.

Vejarbejderne ræbede veltilpasse. Efter tur. Dette på trods af, at regnen fortsatte, hverken svækket eller tiltagende. Sagte og fin, på grænsen til damp. Med kerner af svovl.

Trafikken larmede. Han gik en gade til, og endnu en, med hænderne i lommerne.

Endelig en telefonboks.

Han entrede den og ventede, mens dørlukkeren langsomt isolerede ham fra det ydre, med hydraulisk grundighed. Endelig tog han røret for øret og holdt forskriftsmæssigt sin mønt beredt.

Klar.

Han drejede det så bekendte nummer. Og ventede.

– Politigården.

– Må jeg be om – drabsafdelingen?

Sådan lød det altså når man sagde det. Anderledes end det tog sig ud på tryk. Eller så længe man gik med det i hovedet. Og hvor mange timer havde han ikke mimret det for sig selv?

– Et øjeblik.

Klik.

Så kom stemmen igen.

– Der var optaget. Vil De vente?

Han skulle lige til at sige nej, nåede det ikke.

– Nu blev der klar. Værsgo.

Han trak vejret dybt. Som trafikken dog larmede udenfor. Måske kunne de overhovedet ikke høre, hvad han sagde.

– Drabsafdelingen. Christensen.

– Jeg vil gerne – anmelde et drab. To drab, mener jeg.

Idiot, idiot, idiot!

– Et øjeblik, så får De kriminalassistent Jørgensen.

Det lød, som om han havde afgivet bestilling på to pund støt melis og de nu lige skulle se, om de havde det på lager.

– Det er Jørgensen. Hvem taler jeg med?

Han sank, ude af stand til at sige noget. Kom til at skubbe til en telefonbog, som derpå faldt på gulvet.

– Hallo?

– Jeg har slået min kone og min datter ihjel. Jeg har!

Kort tænkepause i Jørgensens ende.

– Hvem taler jeg med? Hallo!

Han måtte lægge røret, hans hænder var blevet for fugtige til at holde det fast.

Kapitel
2

Kunne han nå hende, før hun gik? Han skulle.

Måske arbejdede hun slet ikke samme sted mere, samme bibliotek? Måske mødte hun nu klokken otte i stedet for ni? Telefon havde hun ikke. Men iøvrigt, bare drømme om at ringe og spørge –

Selvfølgelig kom han for sent til S-toget, netop eet minut for sent, på trods af at han ikke havde anet hvornår det gik.

Det ville være umagen værd, forsøget. Vel at mærke hvis det lykkedes.

Hvis hun nu ikke var alene? Hvis hun for eksempel havde besøg, en eller anden mand. Hvad ellers?

Havde det ikke sandsynligheden imod sig? På en tilfældig tirsdag? Selvom hun plejede at bestemme hvilke tirsdage der er tilfældige og hvilke der ikke er. For hende.

Han købte en øl ved den stående servering, kunne ikke holde mere dårlig kaffe i sig lige da. Fortrød med det samme, straks han havde drukket en slurk. Lugten.

Rationelt ville hun selvfølgelig tro det var det, der fik ham til at komme, fuldskab. Men han var jo ikke fuld. Og det måtte hun kunne mærke. Og lugten ville være forsvundet igen når han nåede frem.

For en sikkerheds skyld købte han en pakke lugtfordærvende pastiller.

Enogtyve minutter over seks.

En mand stillede sig ved siden af ham med en pølse, som var blevet forfordelt ved farvningen og så meget nekrotisk ud. Et pornografisk blad stak ugenert op af hans lomme. Med døde øjne tog han det ud og beså forsidedamen, mens han skambed pølsen under tiltagende grebethed.

Det viste sig iøvrigt, at de skulle med samme tog.

Han havde netop kendt hende i ni måneder, og da hun uden omsvøb havde indladt sig med ham allerede første aften, kunne han – hypotetisk – ha fulgt hende fra undfangelse til barsel. Men allerede samme første aften gjorde hun ham bekendt med, at hun var steril.

Og glad for det, påstod hun.

– Hvis jeg ikke havde været det, ville jeg ha fået det gjort, sagde hun.

I starten ynkede han hende. Senere blev han klar over at hun talte sandt.

Hun løj aldrig. Gad ikke.

Heller ikke da hun de ni måneder efter sagde:

– Jeg keder mig, Bernhard. Sammen med dig. Men du er sød alligevel.

Så tog hun ham en afskedsgang med i seng og kyssede ham farvel med tårer i øjnene.

– Du må ikke ta det så tungt.

Det havde han heller ikke gjort. Han havde været rasende, fortrinsvis.

– Men der er jo ikke noget at gøre ved det! som hun sagde.

To minutter i halv otte stod han foran hendes dør.

Der var ingen avis i brevsprækken. Radioen muntrede sig indenfor med let morgenmusik.

Han aflyttede to numre og lyden af et par fødder i tøfler. Eet par. Der blev heller ikke sagt noget, altså måtte hun være alene. En sær misundende smålighed gjorde, at hun ikke tillod en nattegæst at blive liggende i hendes seng, når hun selv skulle op og på arbejde.

Så ringede han på og indåndede.

Hun var ikke den ængstelige type, som ikke lukker op. Det kunne jo have været et velskabt postbud.

– Næh! er det dig! Hendes fatning var beundringsværdig. Eller også var det fordi hun aldrig blev forbavset over nogetsomhelst. Jeg tænkte nok, du ville komme engang, men ikke så tidligt. På dagen, altså. Du har altid været syvsover. Er der noget galt?

Hun var i kimono. Som gabede fortil, nymfomant uskyldigt. Ikke noget med ruller i håret. Skulderlangt, brunt hår. Altid nyvasket, selvom han aldrig havde set hende gøre det. Altid ren. Selvrensende som en kat.

– Kommer du ikke ind? Når du nu er kommet den lange vej.

Umiskendelig glæde og forventning i stemmen.

På en måde han ikke senere kunne erindre, kom han endelig ind. Intet ved hende var forandret.

Som havde de været sammen dagen før.

– Bernhard! Hvor er det længe siden jeg har set dig. Ka din kone aldrig gi dig nattegn?

Min kone! Men hun var allerede forbi emnet og han havde ikke fået eet ord indført. Endnu.

– Har du fået morgenmad? Jeg har lige lavet kaffe. Kom, så spiser vi sammen. Ligesom i gamle dage. På sengekanten. Ikke?

Han nikkede. Han stod med overfrakken på og følte sig malplaceret i hendes velordnede stue.

– Jamen, lille Bernhard! Så ta dog den våde klud af! Du er ved gud ligeså ubehjælpsom som du altid har været. Kors, hvor må din kone være en slave!

Min kone. Er ikke. Slave.

Hun forlod ham et øjeblik, for at hænge frakken af vejen. Da hun kom tilbage havde hun redt sig og kommet rødt på læberne.

– Og skoene, lille skat! Kan du ikke finde ud af at tage de sko af, helt af dig selv? De er jo pjaddervåde. Om ikke andet så af hensyn til mit temmelig nye gulvtæppe.

Hun ville ha været den fødte mor. Forresten elskede hun også børn, blot det ikke var hendes egne. Sagde hun.

Og så måtte det være rigtigt.

– Jeg har glemt om du bruger sukker i kaffen. Fløde brugte du i hvert fald ikke sidste gang jeg havde æren af at servere morgenmad for dig.

– Ikke sukker. Susanne.

Hun slog hænderne sammen og så beundrende på ham.

– Tænk, du kan tale! Og jeg som lige troede du var blevet stum og derfor kom tilbage til en, som kunne gætte sig frem. Kan din kone det? Det kræver en bred ryg.

Min kone –

Hun trak ham i livremmen.

– Sæt dig nu ned og drik din kaffe og lad være med at sige noget, sagde hun. Jeg kan bedst lide dig sådan.

Hun sad ved siden af ham og så lige frem for sig. Han følte sig varm og afslappet. Indtil han opdagede at hun betragtede ham i spejlet overfor.

Da hun havde tændt deres cigaretter – det slog ham, at det altid var hende der gjorde alting når de var sammen – sagde hun:

– Nå. Hvad er der så i vejen?

– Hvorfor skulle der være noget i vejen?

Uden varsel gav hun ham et kys. På kinden, ganske vist. De sad nu så tæt sammen på sengen, at han kunne mærke en arterie banke i hendes lår. Eller måske i hans eget.

– Lille skat. Fordi du kommer marcherende inde fra byen herud klokken halv otte om morgenen, ud til mig som du ikke har set i flere år. Og ved du også hvorfor du ikke har set mig? Fordi du ikke har savnet mig for fem ører. Og så kan du ikke bilde mig ind at du pludselig fik lyst til at genopfriske gamle minder, klokkeklang fordi du fik havregrøden galt i halsen derhjemme.

Hun holdt ham på låret. Der var ingen lak på hendes negle. Hun så ham altfor direkte i øjnene.

– Ta det grimme tøj af, sagde hun. Og læg dig ned i sengen sammen med mig og fortælmig så det hele. Jeg er ved at revne af nysgerrighed. Jeg skal først være på arbejde halv ti i dag. Så splejser vi til en vogn ind. Og hvis du ikke har nogen penge skal jeg nok gi.

Hjerteknusende praktisk. Hendes cigaret osede afventende i askebægeret.

Han gjorde som forlangt, tog sokkerne af først fordi han erindrede, at det – efter hendes mening – mest latterlige syn i denne verden er en mand i bare ben og sokker. Derefter trøjen, bukserne, underbukser.

– Du er da stadig pæn, sagde hun. Du kunne måske være lidt mere solbrændt.

Han følte sig som præmietyr til dyrskue. Ikke uden grund.

Alt hvad hun på sin side behøvede at afføre sig var kimonoen. Det af den hun endnu var iført.

– Drik lidt mere kaffe. Du ser forkommen ud. Fryser du? Har du gået længe i regnen? Smed hun dig ud? Ned under dynen med dig!

Han parerede ordre. Hun smilede ind i hans øjne. Han slog dem ned.

– Hvorfor gik det egentlig i stykker mellem os? spurgte han tåbeligt. Han måtte sige et eller andet, men kunne ikke finde på bedre.

Hun krøb ned i sengen og lagde sin arm om ham. Altid sådan. Hun kyssede ham, igen kun på kinden.

– Nu ikke sentimental, sagde hun. Det gik i stykker, og så er den ikke længere. Og du blev gift med din Bea og ingen af os savnede hinanden. Vi havde det bare rart. Ikke?

– Jo, sagde han.

Men engang elskede jeg dig. To timer.

Hun klemte hans venstre lår mellem sine to. Hendes krop var varm og allerede på vej til at blive svedig.

Hendes sved var besynderlig, lugtfri.

– Hvad føler du for mig?

– Jeg kan li dig, sagde hun inde fra hans armhule. Sommetider mere, andre gange mindre: Lige nu: meget.

Og hvis det går som du har beregnet er det hele overstået om tyve minutter, hele emotionen. Og så på arbejde!

Hun nappede ham i den fattige hårvækst over brystbenet. En fornemmelse løb ham fra nakken ned i storetåen.

– Susanne –

Hun var i færd med at beføle hans overarm med tungespidsen, lige der hvor ulnarisnerven løber subcutant.

– Ssh –

Lad være, for helvede, sagde han, ganske vist uhørligt.

– Susanne – Bea og Anette –

Hun var ekspert i tungeerotik.

– Behøver du snakke om dem lige nu? Elskede Bernhard –

Han kendte hende godt nok til at spore nysgerrigheden under ordene.

– Jeg har slået dem ihjel.

Hun størknede, men kun et sekund. En mindre bevidst iagttager ville næppe have bemærket det overhovedet. Hun tog en dyb inhalation af en imaginær cigaret.

– Nå. Hvornår?

Jeg elsker dig, tænkte han. En lille bitte smule i hvert fald, stadigvæk. Archimedes kunne ikke have fundet et bedre fast punkt.

– I aftes.

– Nå. Hvordan?

Hun så ikke på ham. Hun lå på ryggen og stirrede op i loftet. Hun havde stadigvæk sin arm rundt om ham.

– Susanne. Behøver vi –

– Nej. Jeg vil også hellere vide hvorfor.

Hun var nu perfekt afslappet, end ikke hendes puls var forhastet. Men hun var endnu ikke begyndt at spinde. Endnu ikke.

– Jeg kan ikke sige det til dig. Jeg ved ikke selv hvorfor, ikke helt.

– Du lyver.

– Susanne, jeg ved virkelig ikke hvorfor, jeg sværger –

Hun trak hånden ud under hans nakke og lagde sig som Goyas Maja.

– Du lyver. Du har ikke slået dem ihjel. Du ville vide hvorfor hvis du havde. Sådan er du. Jeg kender dig, Bernhard.

Hun havde aldrig villet anerkende verden i nogen anden udgave end hendes egen. Hun var stærk.

Han sagde ikke noget.

– Bernhard –

Hendes køn væltede ind over ham, plagede ham for at blive berørt, trykket ind til sig. Han følte blodet stemme imod bagved øjnene.

– Hun bedrog mig! Hun –

Hun pressede hans ansigt ind mellem sine bryster og kvalte yderligere fremstilling af det passerede. Strøj ham over pande og hår.

– Susanne, jeg –

Hun klemte ham pludselig ind til sig i fuld længde. Gled udenpå ham, ubarmhjertig som den pølsespisende banegårdsgæst. Han sansede hvorledes blodet gav sig til at buldre fra hjernen ud i kroppens yderste dele.

– Jeg er sgu ligeglad, mumlede hun. Nu.

– Vil du have noget mer kaffe? Den er vist blevet kold. Jeg varmer den lige, skat.

Han tog en cigaret mens hun frembragte melodi mellem tænderne langt borte i køkkenet. Hun returnerede og satte kaffekanden på natbordet og sig selv på sengekanten på niveau med hans mave. Hun smilede til ham på en måde, han aldrig havde set før. Lidt usikkert. Var det beundrende? Umuligt.

– Du er en sær en, Bernhard. Jeg tror egentlig jeg elsker dig. Vil du tro, jeg har faktisk tit tænkt på dig. Jeg. Men jeg ville jo ikke komme masende, sådan, hvis du forstår.

Han nikkede.

Straks forretningsmæssig efter den beskedne sentimentale blottelse sagde hun:

– Hvad har du tænkt dig at gøre?

Han var kommet til at tage hendes kop, med sukker i. Han havde tænkt sig at spytte ud, men kom til at sluge hvad han havde i munden.

– Gøre?

– Du sir du har slået din kone og datter ihjel. Hvad har du tænkt dig at stille op med det?

Hun holdt ham om det ene håndled og så bestemt ind i hans pupiller.

– Det ved jeg ikke. Melde mig, velsagtens.

– Bernhard. Gjorde du det virkelig derfor?

Vantro øjne.

– Det kom sådan – jeg. Jeg ved ikke hvorfor.

Kan du forstå mig?

Hun rystede på hovedet, oprigtigt beklagende.

– Nej. Ærlig talt. Hvis hun bedrog dig. Kunne du så ikke ha ladet dig skille? Kunne du ikke?

– Hun ville gå fra mig! Flytte hen til ham!

Et sekund så hun på ham som om hun så ham for første gang eller som om han havde skiftet farve for øjnene af hende. Gennem en kikkert og meget langt borte fra.

– Bernhard. Du har slået dit eget barn ihjel! Er det rigtig gået op for dig? Er det, Bernhard? Bernhard! Hun kunne da ikke gøre for noget!

Han så på hende den anden vej, gennem samme kikkert. Som hun var lille bitte og meget, meget fjern. Han blinkede med øjenlågene for at fjerne illusionen.

– Susanne!

Hun bøjede sig ned over ham og kyssede, først panden, derpå begge kinder. Til sidst, da han troede hun ville trække sig bort, kyssede hun ham på næsetippen.

Han havde en fornemmelse af at ligge lit de parade.

– Hun havde fortjent det!

Mod sin vilje havde han fået tårer i øjnene. På en eller anden måde var det hele meget smukt.

– Klokken er ved at blive mange. Jeg vil ikke komme forsent på mit arbejde, ligemeget hvor mange koner og børn du har slået ihjel. Vil du ha et bad? Jeg vil. Hvis du vil så kan du ta bagefter. Nu går jeg. Åh, Bernhard! Hvordan kunne du!

Hun var ude og havde smækket døren bag sin nøgenhed før han nåede at sige eller gøre noget. Cigaretten brændte hans fingre og vækkede ham af trancen.

Med en fornemmelse af uvirkelighed rejste han sig, langsomt, og gik hen i den anden ende af stuen, hvor telefonen stod, grå, flad, moderne.

– Drabsafdelingen, tak.

Et par omstillingsklik, så var den der.

– Det er Jørgensen.

– Kriminalassistent Jørgensen?

– Den samme. Hvem taler jeg med?

Han holdt vejret et øjeblik. Vandet brusede vedholdent på den anden side den lukkede dør. Og hun ville ikke lade det gøre det på skrømt.

– Jeg slog min kone ihjel. Og min datter. Hun bedrog mig, min kone.

– Hvem taler jeg med?

– Min kone. Og min datter. Hun er fire år. Var.

– Hvem –

Han lagde røret, langsomt nok til at høre sætningen fortsætte og slutte i et udråbstegn.

Han satte sig tilbage på sengen og nippede til kaffen, som nu var blevet overbevist kold. Han registrerede, at hans hænder rystede.

Han nåede kun lige at få tændt en cigaret – som han slet ikke havde lyst til – så var hun inde hos ham igen, frisk og dryppende. Renset og immuniseret mod hvadsomhelst.

– Gå nu ud og bliv skyllet for sperm, lille skat. Og gi mig den cigaret. Du ved ikke hvornår du får bad næste gang. Min mor sagde altid til mig: Hold dig ren og pæn, så går alt det andet af sig selv, min pige. Pæn og ren, især i numsen. Kom nu afsted og sid ikke bare der. Der er sæbe og et tørt håndklæde.

Hun pattede drabeligt på cigaretten og lagde den fra sig i askebægeret for at få hænder til at fuldende frotteringen.

– Ja?

– Du må ikke melde mig, vel, jeg mener, du må ikke ringe til politiet. Jeg skal nok gøre det selv, men ikke lige nu. Susanne?

Hun klappede ham på hovedet på en patroniserende måde der fik ham til at føle sig tyve år yngre. Han var toogtredive.

– Bernhard, lille skat. Jeg har ikke tænkt mig at blande mig i dit privatliv. Du kan melde dig eller la være, og gøre det når du får lyst, jeg holder mig udenfor. Du ved du kan stole på mig.

Det var sandt. Fantastisk loyal, fantastisk god kammerat. Hvilket han også altid ville ha påskønnet, hvis han ikke netop havde været forelsket i hende.

– Susanne. Hvordan – væmmes du ved mig? Fordi jeg –?

Hun smilede, til overflod et næsten kvindeligt smil.

– Så var jeg nok ikke gået i seng med dig, lille Bernhard. Det er bare, jeg kan ikke forstå dig. Det er så sært. Unaturligt. Hvorfor ikke blive skilt. Ligesom alle andre. Men slå ihjel? Alle mulige andre, dumme fulde mænd. Ikke dig. Du er for fejg. Troede jeg altså. Ja. Og se så at få lidt fart på!

Lydigt adlød han og begav sig afsted over gulvet.

– Og forresten har jeg altid tænkt det kunne være spændende hvordan det er at gå i seng med en morder!

Han lukkede døren tidsnok til at undgå den filtsko, hun smed efter ham.

Kapitel
3

Mange ord vekslede de ikke på bilturen ind. De sagde faktisk overhovedet intet, verbalt. Sad blot sammenklemt på bagsædet som frysende hamstere.

Hun var netop den type man venter at se i en hvid MG, men det lod hun åbenbart hånt om. I hvert fald havde hun ikke nogen. Selvom hun havde råd.

Måske ville de have talt hvis der havde været afspærring til føreren. Men på den anden side syntes der ikke at være noget at tale om.

Blot sidde. Køre.

Hun havde sin hånd på hans lår, hvilende, hovedet på hans skulder, sad fortrinsvis med lukkede øjne. Kun sving og opbremsninger kunne hun ikke gå glip af, måtte se. Af og til drejede hun sig også lidt og så ham ind i ansigtet. Mere spørgende menneskeligt end han havde nogen tidligere erindring om, fra hendes side. Hvis hun besad et ego måtte han være tæt på det. Med permission.

Støvregnen var holdt op, var blevet afløst af regulære byger alternerende med blå himmelpartier på ilsom gennemfart.

– Hvor vil du af?

– Det er ligemeget. Hvor det passer.

– Ved statuen?

– Det er fint. Udmærket.

Hvor betænksomt at foreslå en lokalitet mindre end fem minutters gang fra politigården. Selvom hun givetvis ikke havde haft den bagtanke, i virkeligheden. Så ville hun ha sagt det.

Han opdagede, de holdt hinanden meget fast i hånden. Knoerne lyste anæmisk.

De standsede ved statuen, som egentlig ikke fortrinsvis var nogen statue, det havde de blot altid kaldt den af en eller anden længst forglemt romantisk årsag. En umotiveret søjle der bringer en sandsynligvis nydelig statuette af Dante Alighieri op, hvor man umuligt kan se den.

Det var i et regnøjeblik, og chaufføren gjorde forståeligt nok ikke mine til at stå ud.

Han slap hendes hånd og åbnede døren.

– Bernhard –

Symbolsk beholdt han en fod inde i vognen, mens resten af kroppen befandt sig udenfor.

– Bernhard. Du, jeg blir nok aldrig gift. Kunne vist ikke tænke mig det. Så på en måde kan jeg jo godt gå og vente på dig. Hvis du forstår. Jeg er jo ikke sådan optaget, rigtigt. Så hvis du får brug for mig. Ikke? Og ta så og gå.

Han nåede dårligt at trække foden til sig før døren var smækket og vognen kørt.

Med Susanne.

Han kiggede op til Dante og ned på sit ur, som nu viste sig at vise tyve minutter over ni. På hvilket klokkeslet han normalt stod op. Eller vågnede.

Morgenmad havde han for vane at få serveret i sengen. Hun serverede den. Kaffestuens margarineimprægnerede franskbrød forekom såvel fjernt som utilstrækkeligt.

Han følte der var noget uetisk over sult nu, skammede sig. Men da denne fortræffelige følelse ikke fremkaldte nogen følelse af mæthed skød han skammen fra sig og styrede mod den mindre restaurant, som er beliggende ved det ene hjørne af pladsen.

Selvom det var udenfor turistsæsonen prægedes vinduet af et opmuntrende skilt med flag og tilbud og morgenmad på fire sprog.

Han tog plads ved et bord i det snævre fortovsglasbur. I den anden ende af dette akvarium sad et ældre, amerikansk ægtepar, hun behængt med platin, han med zoomlinser. De ænsede ikke hans indtræden.