Poul-Henrik Trampe

To betjente frem

Lindhardt og Ringhof

To betjente frem

Copyright © 1976, 2016 Poul-Henrik Trampe og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711583340

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Overbetjent Martinsen slingrede lidt, da de trådte ud i tusmørket. En lille overbalance, og så tørnede han mod dørkarmen. På tilbageturen herfra stødte han ind i sin kollegas uniformsskulder.

– Skal du skubbe? sagde Ulf Koch.

– Elendige dørtrin! sagde Martinsen og tørrede sig over panden. Rettede på kasketten med begge hænder.

– Jeg så godt, det sprang op og prøvede at spænde ben for dig, sagde Koch. – Skal jeg betragte det som en anmeldelse for vold mod tjenestemand i funktion?

Martinsen så træt ud.

– Meget morsomt, sagde han. – Hvorfor er du ikke søgt ind ved Cirkus Benneweis i stedet for ved politiet?

– Jeg er allergisk overfor savsmuld, betroede Koch ham. – Det er faktisk lidt af en tragedie. Tænk, hvis jeg havde været arving til en savmølle.

Martinsen betragtede sin unge kollega og strøg sig endnu engang over panden. Den var klam, og han var skidt tilpas.

– Du ser sløj ud, oplyste Koch. – Kan det virkelig være de par brændevin, som har slået styrkens pryd ud – ?

De gik hen mod patruljevognen, perlegruset knasede under deres fødder. Et par nyankomne bilende gæster til restauranten betragtede dem med tilsyneladende dårlig samvittighed og bestræbte sig for at se ædru og nøgterne ud.

– Lidt mavesår, sagde Martinsen. – Det kommer og går.

– Og det rimer endda, sagde Koch irriterende.

– Gør mig den tjeneste at holde kæft bare et øjeblik, sagde Martinsen. – Mit mavesår kan ikke tåle dårlige vittigheder.

– Eller brændevin.

– Det har ikke noget med det at gøre, sagde Martinsen. – Det er noget som kommer og går.

– Hver gang du drikker brændevin, insisterede Koch.

– Hold kæft! sagde Martinsen.

Koch begyndte at fløjte. De nåede hen til bilen. En neutral, mørkegrøn Volvo Amazon. Som kun røbede sit tilhørsforhold til politiet på grund af fyrtårnet på taget. Martinsen var glad for at køre i vogn uden bogstavbemaling. Man følte sig så udstillet i de vogne. Sat i gabestok. Så kunne hensigten være nok så forebyggende.

Det skar igen i hans tolvfingertarm. Han gjorde en grimasse.

Politibetjent Ulf Koch gik uden videre om til førersiden.

– Brændevin eller ej, sagde han. – Det er nok bedst, jeg kører.

Willy Martinsen sagde ham ikke imod.

Lørdag den 24. april, det var hvad det var. Klokken var 19.46 da de kørte forbi skiltet som markerede, at her holdt Hornbæk op. Bymæssig bebyggelse, generel hastighedsbegrænsning.

Koch holdt hastigheden præcis.

– Jeg foreslår vi kører lidt ind over landet, sagde han. – Der er en del trafik på strandvejen nu.

Martinsen nikkede. Ingen grund til at blive blandet ind i noget, som man tjenstligt burde gøre noget ved. Spritbilister eller folk med defekte baglygter eller hvad forsynet ellers har velsignet færdselspolitiet med. Først og fremmest var det det egentlige færdselspolitis opgave. Og i øvrigt havde de selv formelt fyraften. Vagten skulle være sluttet 19.30. Reelt ville den først slutte, når de afleverede vognen i Helsingør og meldte af, og dermed ville endnu tre kvarter af en time være opsparet til den afspadsering, som personalemangelen alligevel aldrig tillod at man tog.

– Og luk for radioen, sagde Martinsen. – Luk helt. Den er kun skruet ned.

Ulf Koch lukkede, slog kontakten op. Uden vrøvl. Han var ellers så nidkær. Men lørdag aften. Måske havde han endelig fundet sig en pige.

– Og så knæpper de fuldstændig som kaniner, sagde Koch.

– Hvem?

– Grønlænderne, selvfølgelig, sagde Koch og skiftede fra kort til langt lys.

Nå ja, grønlænderne selvfølgelig, tænkte Martinsen.

– Vil du virkelig have, at vi skal gøre noget ud af den anmeldelse? spurgte Koch. – De er jo selv ude om det. De drikker sig jo også helt ud af kamikkerne.

– Det bestemmer mester, sagde Martinsen. Hans mave tog sig en tur til. Han havde ingen tabletter på sig, pokkers også. Men nu havde det lige været så godt med den mave, den havde holdt sig helt i ro i over tre uger. Hvorfor skulle den netop begynde at lave narrestreger i dag?

– Men mesters bestemmelser tager jo også lidt hensyn til hvordan du har udformet rapporten, sagde Koch.

– Det er din tur til at skrive rapport, sagde Martinsen. – Jeg optog den om dyremishandlingen i Saunte.

– Det lede svin! sagde Koch med afsky.

Martinsen betragtede hans profil. Koch havde lagt kasketten og taget skråhue på i stedet for. Hvad så grunden var til det.

– Så det er dig til at tage dig af grønlænderne, sagde han. – Men det behøver nok ikke være før mandag.

Koch truttede ad en traktor med anhænger og overhalede den.

– Det bliver det heller ikke, sagde han. – Jeg skal ud og danse moderne i aften.

– Nå, sagde Martinsen. – Har du omsider truffet en blind pige? Eller er det en af dine frit knæppende grønlændere?

Ulf Koch lod som om han intet hørte. Han stak højre hånd ind i handskerummet og tog en pakke delfol frem.

– Værsgo, sagde han. – Hvis overbetjentens sure opstød altså kan tåle dem. De tager den værste brændevinslugt.

Herregud, de havde fået halvanden brændevin hver. Halvanden dobbelt, altså. Af værten på Restaurant Koglehuset. Staklen, som af et eller andet nidkært væsen var blevet anmeldt for diskrimination. Fordi han havde nægtet at servere for en flok grønlændere. Børn endda, unge mennesker i hvert fald.

Værten havde sagt, at grunden var, at de var berusede. Det passede sikkert.

Grønlændere er jo altid berusede. Hvis de ikke er gravide eller har kønssygdomme. Siges det. Blandt folk, som ikke har truffet nogen.

– Holm-Nielsen er jo en hvid mand, sagde Koch og bremsede ned for en fasan, som benede over vejen et stykke forude.

Martinsen tog en delfol.

– Jeg vil overhovedet ikke blande mig i din rapport, sagde han.

Koch styrede hjemmevant vognen ad de små nordsjællandske indlandsveje. Han havde kun været i distriktet i otte måneder, men var eminent til at finde rundt. Mon han tilbragte ledige aftener med at studere landkort?

Martinsen havde været ved Helsingør Politi i snart elleve år. Kendte distriktet ringere, langt ringere.

– Du mangler stedsans, havde Ulf Koch en dag sagt. – Eller også er du simpelthen ikke interesseret.

Det var rigtigt, begge dele. Men mest det sidste. Faktisk havde Martinsen holdt mere af at tage sig af de politimæssige opgaver i forbindelse med færgefarten Helsingør–Helsingborg. Otte år havde det været hans arbejdsområde.

Der havde bare været for mange af de billige og de gratis snapse. For mange venlige pursere og stewarder og hovmestre og kantinebestyrere. Ikke noget problem, slet ikke. Ikke noget man gjorde noget tjenstligt ud af. Kommissæren havde bare opfordret ham til frivilligt at søge over i patruljetjeneste. Hvis han ville være overbetjent.

Det var han blevet. Overbetjent. Det måtte være nok.

Lønnen var god. God nok, i hvert fald.

Norma var tilfreds. Hun var i det hele taget tilfreds, blot han hver morgen lovede hende ikke at blive skudt i dagens løb.

Ungerne var allerede store, udviklede sig godt. Godt nok, i hvert fald.

Overbejent Willy Martinsen. Et sikkert job. Og det betyder noget i tider som disse. Overbetjente er der altid brug for.

Han følte sig lidt mere døsig, men til gengæld var smerterne i maven ved at fortage sig. Det sammenknyttede underliv slappede af, faldt til ro. Godt. Godt nok, i hvert fald. Det var altid et problem, hvis Norma havde lavet flæskesteg.

– Ja, vi skal jo nok ikke køre så længe sammen mere, sagde Koch.

– Hvis du lover det, så skal jeg gøre dig en tjeneste en anden gang.

De passerede gennem Borsholm. Ulf Koch satte farten ned til 60, vejen var smal.

– Jeg har søgt til kriminalpolitiet, sagde han. – Jeg har ikke i sinde at rådne op som privatchauffør for dig.

Martinsen tilvendte sig en delfol.

– De trænger vist også til en ny Sherlock Holmes, sagde han.

– Så kunne du passende søge over som dr. Watson.

Et pludseligt stød af smerte gennem underlivet fik Martinsen til at bukke sig forover med et gisp.

– Det er skidt lige nu, hvad? sagde Koch uden at tage hænderne fra rattet.

Willy Martinsen nikkede med lukkede øjne. Forbandet slemt, ja. Lumsk. Nu, hvor han lige havde troet det var drevet over.

– Har du en ordentlig læge? spurgte Ulf.

Martinsen nikkede igen, selv om han egentlig ikke var sikker på, at dr. Mortensen var så god en mavespecialist endda. En galoschelæge i landpraksis. Piller, piller og atter piller. Ikke engang et røntgenfotografi havde han fået taget.

– Det er stress, Martinsen, havde han sagt. – Simpelthen stress. Slap noget mere af. Og drik noget mindre.

Kloge ord fra en urokkelig, næsten to meter høj atletisk afholdsmand. Ægte indlevelse. Kære doktor Mortensen.

Ulf Koch var blevet træt af kollegaens dårligdomme.

– Jeg regner med at komme til kriminalen første juli, sagde han. – Der bliver måske en plads. Der er noget med, at Lindeskov skal til Rudkøbing.

– Nå, sagde Martinsen og knyttede hænderne.

Det var nymåne, men den var ikke kommet frem endnu. Så det var faktisk temmelig mørkt.

– Men du skal vel have en rigtig familieaften ved fjernsynet, sagde Ulf Koch.

Det skulle Willy Martinsen faktisk, og faktisk glædede han sig. Men af en eller anden grund følte han, at han burde skamme sig over det.

– Næ, vi skal til fest hos nogle venner, sagde han.

– Så pas på du ikke drikker for meget, rådede Koch. – Mavsen kan jo ikke tåle det, vel.

Martinsen følte sig tirret, led ved det hele.

– Det har ikke en kæft at gøre med det! sagde han. – Det er bare – for meget mavesyre! Det er noget som kommer og går! Jeg får nogle piller for det! Jeg har dem bare tilfældigvis ikke med i dag, fordi der ikke har været noget i vejen i de sidste tre uger! Det er dig og alt dit åndssvage ævl som får det til at brække op igen!

Ulf Koch drejede hovedet og stirrede med ophøjet forundring på sin ældre kollega.

– Jamen, gode Martinsen, det skulle da vel aldrig være nerverne, der var noget galt fat med – ?

Martinsen stirrede igen med sammenknebne øjne. En zig-zag-formet smerte hakkede sig vej gennem hans underliv.

– Bare hold din åndssløve kæft, din latterlige lille kriminalaspirant! sagde han. – Og pas dit rat! Se nu! Se nu der!

Fra en lille sidevej, som ikke havde været der sekundet før, svingede en knallert ud i stor fart, ind foran dem, fladt venstresving.

Ulf Koch huggede bremserne i. Hjulene blokerede, bilen skred cirka fem meter. Så stod den.

Knallertens fører tabte herredømmet over køretøjet. Den væltede med forhjulet på tværs, og føreren fløj sidelæns ud fra den. Landede midt på kørebanen.

– Hvordan fanden er det folk kører! sagde Koch. Han var hvid i ansigtet, så vidt Martinsen kunne se.

Martinsen selv registrerede til sin overraskelse, at smerterne i hans underliv var forsvundet.

– Du var ikke for opmærksom selv, unge mand! sagde han.

– Åhr hold kæft! sagde Ulf Koch. Så løsnede han den ene hånd fra rattet, tog skråhuen af og tørrede sig over panden med den.

Martinsen sank en klump, som havde samlet sig tilbage i hans mund. Så gennem vindspejlet ud på knallerten og knallertens fører, som var langhåret og ungdommelig at se til og af ubestemmeligt køn, i hvert fald på den afstand.

– Mon vi ikke hellere skulle gå ud og kigge på kalorius? sagde han.

Det var Martinsen, som foretog de nødvendige undersøgelser. Det var Martinsen, som sad på hug ved siden af den livløse knallertfører og famlede efter puls.

– Jeg kan ikke finde nogen, sagde han. – Jeg kan ikke finde nogen puls.

Ulf Koch stod helt stille og helt ret, nærmest som om han var til parade. Eller til begravelse. Han så lige ud i luften for sig. Han så ikke engang ned. Ned på Martinsen. Og.

– Jeg kan ikke finde nogen puls, sagde Martinsen. – Ulf. Prøv engang om du kan.

Koch så stadig lige ud i luften, ud ad landevejen. Der var ingen trafik, intet lys, ikke engang et hus at se. Kun månen var lige begyndt at titte frem.

– Vi ramte ham jo ikke, sagde Ulf Koch undrende. – Vi nåede at bremse forinden.

Martinsen, som var blevet øm i haserne, rejste sig op.

– Der er alligevel ingen puls, sagde han. – Prøv nu, om du kan finde den, Ulf.

Ulf Koch bøjede sig automatisk og fandt den livløses håndled. Han var højst nede i ti sekunder.

– Jeg kan heller ikke finde nogen, sagde han tonløst. – Ingen puls.

Martinsen tog et par ubeslutsomme skridt i retning af patruljevognen.

– Jeg tilkalder en ambulance, sagde han. – Og politiet.

Ulf Koch sagde ikke noget, blev bare stående.

– Jeg tilkalder en ambulance over radioen, gentog Martinsen. – Og politiet. Vi er nødt til at have nogen herud og tage rapport. Vi kan ikke gøre det selv.

Ulf Koch sagde stadig ikke noget.

– Ulf! sagde Martinsen. – Hører du! Jeg tilkalder en ambulance og politiet over radioen.

Ulf Koch drejede sig og begyndte at gå hen mod ham.

– Det er en af de grønlændere, sagde han. – Der er en hel koloni af dem et eller andet sted her i nærheden.

Martinsen betragtede ham. Smerterne i mellemgulvet var ved at vende tilbage. Og med dem en kvalme, som han ikke var vant til.

– Derfor har han alligevel ikke nogen puls, sagde han.

Ulf Koch følte efter skråhuen, som imidlertid ikke befandt sig på hans hovede.

– Det er en pige, sagde han. – Hun har i hvert fald bryster.

– Du har set dig godt omkring, hvad, sagde Martinsen.

Ulf Koch drejede sig og så direkte på sin kollega, men der var ikke noget udtryk i hans ansigt.

– Men vi ramte hende ikke! sagde han.

– Nej. Du ramte hende ikke.

– VI ramte hende ikke!

– Hun blev ikke ramt.

– Hun blev ikke ramt. Vi rørte hende overhovedet ikke. Vi bremsede bare op, fordi hun kom farende helt vanvittigt ud på vejen. Hun havde ikke engang lys på!

– Kun baglys, korrigerede Martinsen.

– Hun havde ikke lys på!

Martinsen svarede ikke. Tog et par skridt hen mod vognen.

– Nu tilkalder jeg dem altså, sagde han.

Ulf Koch bare så på ham.

– Så mister vi begge to vores job, sagde han.

Politioverbetjent Willy Martinsen førte patruljevognen, da de kørte derfra. Alt taget i betragtning var han den, som var bedst egnet til det. Nu.

Bare en grønlænder.

Vi ramte hende overhovedet ikke. Ulf ramte hende overhovedet ikke. Hun væltede bare og blev dræbt i faldet.

Vi ville begge to miste vores job.

Spiritusprøven ville være positiv. Spiritusprøven vil være positiv. Godt en time endnu.

Vi fik forresten også en pilsner til de der brændevin. Men de lugter ikke mere. Takket være delfolerne.

Bare en grønlænder.

Som vi overhovedet ikke ramte.

Martinsen tænkte også på Norma. Og på ungerne. Norma, som kun var bekymret for, at han skulle blive skudt. Mon hun ikke også ville være bekymret nu?

Afsked i unåde, uden pension, uden ventepenge, uden varsel. Afsked uden noget. Sort hul i jorden. Katastrofe. Finis.

Politioverbetjent Willy Martinsen førte patruljevognen, da de kørte derfra.

Politibetjent Ulf Koch sad på forsædet ved siden af patruljevognens fører, da de kørte derfra. Han rystede over hele kroppen. Ikke særlig meget. Men han rystede.

Det var jo bare en grønlænder. Som de ikke engang havde ramt. Som han ikke engang havde ramt. En skør grønlænderpige i tolvårs-alderen, som sikkert både havde været gravid og skidefuld. Som fuldstændig uforsvarligt og uden reglementeret lygteføring var svinget ud foran dem på en totalt uoplyst bivej til en bivej, uden så meget som at give tegn. Som følgelig og meget naturligt var væltet og var blevet dræbt i faldet.

Det kunne næsten ikke være anderledes.

Skulle vi begge to miste vores job for det?

Den forbandede spiritusprøve. Ingen af dem ville være i stand til at blæse i en ballon uden at gøre den jægergrøn. I det mindste i en time endnu.

Det med spiritussen var Martinsens skyld. Helt og holdent. Gamle fyldebøtte. Gamle fulderik fra Øresundsbådene. Hvorfor i alverden skulle der altid drikkes så meget, hver gang Martinsen var i farvandet? Og så hans mavesår. Vorherre bevares!

Dybest set er det hele Martinsens skyld. Så der er ikke noget at sige til, at han også holder kæft.

Bortset fra en tilfældig sygeplejeelev ved navn Birgit, som han skulle møde i aften, havde Ulf Koch ingen at tænke på uden sig selv. Så det gjorde han.

Opgive en karriere for en død grønlænderpiges skyld? Som de ikke engang havde ramt!

Opgive en karriere, fordi gamle Martinsen ikke kunne holde fingrene fra de våde varer?

Fuldstændig åndssvagt.

Afsked. I stedet for ansættelse i kriminalpolitiet. Tilbage til et samfund med hundrede tusinder af arbejdsløse. Med straffeattest.

Ikke Ulf Koch!

Ingen havde set dem.

Der var ingen mærker på bilen.

En simpel ulykke. En tåbelig grønlænderpige. Bare fordi grønlænderpiger havde kranier så tynde som æggeskaller, skulle andre mennesker så hænges op for uagtsomt manddrab?

Ikke Ulf Koch!

Politibetjent Ulf Koch sad på forsædet ved siden af patruljevognens fører, da de kørte derfra.

Da de var godt ude på Strandvejen, tændte Martinsen for radioen.

– Det er 31. Returnerer til hk. Slutter.

– Okay, 31.

Martinsen tørrede sveden af panden. Ulf Koch sad som en stenstøtte. Han holdt skråhuen i sine hænder.

– Jamen, så er vi altså enige om, at vi slet ikke har været der? sagde Martinsen i et forsøgsvis let tonefald.

– Ja. Selvfølgelig.

Martinsen slap med den ene hånd rattet og holdt den for munden, mens han rømmede sig to gange.

– Der er jo heller ikke overhovedet noget som helst, som kan sætte os i forbindelse med den – ulykke, sagde han.

– Nej. Selvfølgelig ikke.

De kørte adstadigt, 60 i timen. Den sædvanlige flok autoritetstro trafikanter havde allerede lagt sig i halen på dem.

– Nå, jamen så ses vi vel ikke før på mandag, sagde Martinsen. – Jeg har fri i morgen.

– Det har jeg også.

Der var pæn afstand til det nærmeste hold røde baglygter foran.

– Ja, men så er vi altså helt enige, sagde Martinsen.

– Ja.

Martinsen kom i tanker om den hyggelige hjemmeaften med flæskesteg og Colombo i fjernsynet. Han havde lyst til at lukke øjnene. Han følte sig så træt. Tung som beton.

– Jeg tror, jeg drikker mig skidefuld i aften! sagde Ulf Koch pludselig og rettede sig i sædet.

Martinsen svarede ikke. Hvad skulle han svare.

Herregud, en grønlænder, som de ikke engang havde ramt!

Et folkevognsrugbrød overhalede. Så vidt han kunne se, var det fyldt med lystige unge mennesker.

Han lod det overhale.

Radioen begyndte at skratte. Martinsen skruede op for lyden.

– Hallo, 31.I skal køre til en gård lidt uden for Borsholm som hedder Norasholm. Eller sådan noget. Der er sket en ulykke.

Martinsen tog mikrofonen. Ulf så udtryksløst på ham.

– Vi er på vej hjem. Vi har fyraften 19.30. Skifter.

– 31. I er den eneste vogn vi har i distriktet. I kører til den gård. Det er en pige som er væltet på knallert eller er blevet påkørt eller sådan noget. Hun er vistnok død. Der kommer en ambulance. Skifter og slutter.

Martinsen spurgte sig selv, om der ville komme ord ud af munden på ham nu.

– Forstået, sagde han. – Vi kører. Slutter.

Vistnok død.

Ulf Koch tog skråhuen på hovedet.

– Vi må hellere dreje til højre her om lidt, sagde han.

Politioverbetjent Willy Martinsen så afviseren til Borsholm og drejede til højre.

Andet kapitel

Egentlig holdt kriminalassistent Jørgensen meget af togturen. Han kunne nå at læse hele tre aviser på strækningen København–Helsingør, og han gjorde det. Det var en af fordelene ved at være udlånt.