Poul-Henrik Trampe

Manden som havde slået ihjel

Lindhardt og Ringhof

Manden som havde slået ihjel

Copyright © 1974, 2016 Poul-Henrik Trampe og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711583357

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

En dag i marts

1

Hun fryser.

Det småregner, og hendes sko er alt for tynde. Kunne jo have taget støvler på, burde have taget støvler på, men gjorde det altså ikke. Hvorfor? Kan det ikke være lige meget nu?

Hun fryser, den kolde luft slår op under hendes korte ruskindsskørt, lige op i hendes underliv. Det dyrebare underliv, som hun står her for. Idet hun presser skørtet ind om lårene og ind imellem, rutscher tasken fra albuehulen ned på håndleddet.

Man kan jo ikke så godt gå med overtræksbukser.

De andre piger har samme problem, det ved hun, selv om de sjældent snakker sammen. De fryser også. Nogen har dog støvler på, et par af dem i nærheden står endda i lange bukser. Godt nok nu, men det kommer til at give dem problemer senere hen.

Med kunderne.

Hun fryser, også om hænderne. Hun har ikke handsker på, hun har slet ingenting på hænderne. Selv vielsesringen har hun lagt. Derhjemme, allerede. Hun kan mærke, hvordan fugten er ved at gøre det af med hendes ansigt, men hul i det, det skal jo spoleres alligevel. Af det ene eller det andet og bygges op igen. Og spoleres. Og.

Bare det ikke var så forbandet koldt!

Det vænner man sig aldrig til. Alt det andet vænner man sig til, blot ikke kulden, fugten, stanken, som lejlighedsvis rejser sig. Hvor kommer den fra? Fra kloakkerne, fra Kødbyen, fra værtshusene?

Stanken af bajer og brunst og spillemønter, stanken af Dansktop på jukeboks, skrald og alfonser og udstødning og svinekroppe. Og menneskekroppe.

Også hendes. Hendes blandt mange.

Der er ikke så mange piger fremme, som der plejer at være ved denne tid. Men der er mange alligevel. Der er heller ikke så mange biler, der er i hvert fald ikke nok, ikke til os alle. Det må være vejret. Det er købers marked i aften.

Som om det ikke var det til daglig.

Bilerne lusker sig omkring, rundt og rundt på Halmtorvet, langsomt og søgende. Døgnet rundt, med vekslende intensitet. Året rundt. Hun ved det, selv om hun aldrig har været her hverken døgnet eller året rundt.

Det er bare noget man ved. Når man har været her.

I dag er tempoet langsommere end det plejer at være, omsætningen tilsvarende. Måske på grund af nedsat sigtbarhed. Bilernes vinduesviskere duver frem og tilbage, positionslysene er tændt som små lurende øjne. Man kan ikke se chaufførerne derinde i bilerne, bag de duggede ruder. Ubehagelig fornemmelse.

Hun kigger vanemæssigt til venstre, hen til stedet, hvor hun ved hendes mand Ebbe holder parkeret. Se ham kan hun ikke, hverken ham eller bilen, han holder i rummet mellem et par enorme kølebiler. Kødbyen åbner først klokken fire i morgen tidlig, det er om små seks timer. Lastvognschaufførerne luner sig med små sorte på termokande i førerhuset imens, indtil.

Om lidt vil Ebbe køre ud fra sin plads og forbi hende, langsomt. Sende hende et smil som hun antagelig ikke kan se, måske rulle vinduet ned og vinke eller sige noget. Men det kan ikke nytte noget at holde pause endnu. Naturligvis kan hun hvis hun vil, så meget og så ofte hun vil, det nytter bare ikke noget.

Men hun kan. Det er godt at vide. Ikke som de stakkels professionelle piger, som ikke får lov til at komme hjem før de har tjent mindst tusinde.

Tjent tusind. Betjent ti.

Det er gennemsnittet.

Komisk, at man ikke engang kan se den bil, man selv tjener pengene hjem til, tænker hun.

Ellers er det småt med komikken.

En af politiets patruljevogne kommer forbi, i samme tempo som resten af mandfolketrafikken. Automatisk træder hun et skridt tilbage, men den kører selvfølgelig forbi, der er ikke engang nogen der gider glo på hende derindefra.

En pige i for tynde sko.

Det er for resten ikke alene bilen. Det er også huset. Som hun af gode grunde heller ikke kan se i øjeblikket, det ligger i Hvidovre.

Hus og bil og børn. Alting er så dyrt.

Og herregud, det par aftener om ugen. Det er jo endda nemt tjent. Og ingen skat, vel. Man er jo næsten tvunget til at gøre det sådan, med de skatter, ikke.

Man skal bare lade være med at tænke for meget over det. Man gør det jo ikke for sympatiens skyld, vel.

For levefoden.

Hun ryster af kulde og går igen helt ud til kantstenen.

2

Jørgensen banede sig hårdhændet ud fra parterrerækken. Tillader De, tillader De! Oppe på scenen gik tæppet henrykt op og ned, skuespillerne holdt hinanden i hånden, bukkede og nejede og smilede. Liget fra første akt var genopstandent og modtog sin del af hyldesten.

Hvorfor i alverden er den idiot ikke gået hjem for længe siden? tænkte Jørgensen misundeligt.

Da han var nået ud på sidegangen, kiggede han tilbage ad rækken, ind på Edith. Hun stod nok så velopdragent og klappede, med sædet smækket op bag sig. Han spekulerede på, om hun gjorde det fordi hun havde syntes om stykket, eller fordi hun syntes man ikke kunne være andet bekendt over for skuespillerne.

Klapsalverne gik over i en fast takt. Jørgensen gik ud af salen og ned i garderoben. Fanden skulle stå i kø for at få sit tøj oven i købet.

De andre, som allerede var fremme med mærkerne, var som han selv. Trætte mænd med heldagsarbejde, ringe eller ingen teaterinteresse og hustruer, der havde købt et sæsonabonnement hos Arte. Jørgensen kunne formelig mærke det fælles pulsslag, glæden over at det var overstået, trangen til at komme ud, trangen til at få en øl.

Han havde netop bjerget deres overfrakker, da hun kom ud i foyeren. Efter hendes udtryk at dømme, havde hun fået tilstrækkeligt af at klappe.

Han smilede til hende. Var det ikke det jeg sagde? Det var et dødssygt stykke.

– Har du allerede fået tøjet? sagde hun.

– Her.

Han hjalp hende frakken på, holdt den ganske vist for højt, men gjorde dog et forsøg. Satan til måde, man begynder at stille sig an på, bare fordi man er i teatret, med buk og skrabud og værsgo og må jeg ikke hjælpe fruen med frakken.

– Lad mig hellere selv, sagde hun. – Har du kikkerten? Er her ikke meget varmt? Jeg synes egentlig, det var en meget god forestilling. Jeg er glad for at vi kom ind at se den. Der er to franske mandler tilbage. Vil du have en?

– Jeg vil have en øl! sagde Jørgensen med eftertryk.

– Du drak jo lige en i pausen –

Han tog hende under armen, bugserede hende gennem vrimmelen af konfektionssyede abonnenter. Tillader De, tillader De –!

Endelig. De stod i Nørregade. Det småregnede, men luften var frisk, velsignet kølende ovenpå det lumre teater.

– Pyha! sagde Jørgensen og lod en hånd gå over panden. – Føj for en prut derinde!

– Kurt! Dit sprog!

– Jeg synes tværtimod det var en forskønnende omskrivning, sagde han. – Må jeg invitere fruen på en øl?

Hendes sko var alt for tynde, men det havde heller ikke regnet, da de drog hjemmefra.

– Jeg får i hvert fald våde fødder, hvis vi skal blive stående her, sagde hun. – Vi kan altså ikke gå særlig langt i det vejr, Kurt. Kunne vi ikke gå lige op til vognen og så køre hjem. Så kan du da drikke den øl, når vi er kommet hjem. Så meget haster det vel heller ikke –

Han snøftede, fugten havde allerede sat sig i hans næse.

– Noget for noget, sagde han. – Jeg er gået med dig i det åndssvage teater. Nu må du gå med mig på værtshus. Og der ligger et meget hyggeligt et lige oppe på Nørreport, før vi kommer til bilen.

– Jeg vil i hvert fald ikke have øl, sagde hun. – Så vil jeg hellere have et glas vin – eller sherry – eller sådan noget. Jeg begriber ikke, du kan drikke alt det øl.

– Jeg begriber ikke du kan holde sådan nogen skøre forestillinger ud!

– Åhr, sagde hun. – Det er jo kun fem gange om året, ikke. Noget må man da gøre, ikke – og ellers kommer vi jo efterhånden aldrig ud, vel –

Linje 5 kom brasende, ligesom de skulle til at forcere gaden.

– Åndssvage busser! sagde Jørgensen.

– Sporvognene var da værre, sagde Edith. – Og i øvrigt kunne vi jo bare være gået over ved fodgængerfeltet. Det skulle du som politimand da være den første til at vide.

– Jeg har fri, sagde han. – Selv om jeg ikke mærker meget til det i aften.

– Hold nu op, sagde hun. – Så slemt er det altså heller ikke. Men du ville måske hellere have set fjernsyn –

Jørgensen tænkte vemodigt på det svenske fjernsynsprogram. Ja, han ville hellere have set fjernsyn. Der var en Hitchcock på program 2 klokken 21. Havde været, altså. Nu var den godt 22.

Jørgensen elskede kriminalfilm. De var den bedste måde at slappe helt af fra arbejdet på.

Hun gav hans arm et lille tryk, hun havde nok også studeret TV-programmerne.

– Kom, så går vi hen og får din øl, sagde hun.

Han tændte hendes cigaret, der sad åbenbart stadig noget af teaterhøfligheden tilbage i kroppen. Grev Jørgensen fra værtshusoperetten af samme navn. Han havde lyst til at sige til hende om at lade være at stritte med den lillefinger, når hun nippede til sin sherry, men det tilkom vel egentlig ikke ham at korrekse hendes manerer. Hun så bare så højrøvet ud, når hun gjorde det.

Demonstrativt greb han med alle højre hånds fingre om ølglasset og tømte det ned i halsen.

– Ah! sagde han og satte det hårdt i bordet, mens øjnene løb fulde af tårer og kuldechoket gjorde ham stakåndet. – Ah, kors, hvor var det skønt!

Hun så på ham.

– Det er altså rigtigt, sagde hun. – Vi går næsten aldrig ud efterhånden. Der var engang, hvor vi –

Han tog en cigaret, igen teater-pause-nykker. Ellers røg han helst cerut.

– Der var også engang vi ikke havde børn, sagde han.

– Men nu er de jo store nok til at man ikke skal passe dem hele tiden, sagde hun. – De passer da sig selv i aften –

– Og der var engang hvor man ikke havde så meget arbejde, sagde han. – Og for resten var alting også meget billigere dengang. Nu skal man jo næsten være millionær for at gå i byen en enkelt aften –

– Men vi skal partout sidde på værtshus og drikke dyre genstande, i stedet for at køre hjem og få dem til indkøbspris, som jeg foreslog! indvendte hun.

– Og så var man yngre dengang, sagde han. – Nu er man sgu altid så træt om aftenen!

– Giv mig en cigaret og hold op med at vrisse, sagde hun.

Jørgensens tørst var først bragt under kontrol midt i pilsner nummer to. Edith drak endnu et glas sherry imens (hvis du tror, jeg bare vil sidde og glo, mens du fylder dig!).

– Jeg synes det er rart, for en gangs skyld at være ude sammen, sagde hun. – Synes du ikke?

– Det var da ellers dig, der ville have vi skulle køre lige hjem –

Hun overhørte ham ganske, tog en cigaret til.

– Preben og Inger går meget ud, sagde hun. – De går også ud og spiser middag og ud at danse og i biografen – ikke bare til selskaber – og Børge og Lise gør – og de er da fuldstændig på samme alder som vi – Børge er endda ældre end du er, og han har i hvert fald lige så meget arbejde –

Jørgensen sukkede ned i sit glas. – Hvorfor kan vi ikke bare lade det være godt med, at vi ER ude nu?

– Og Karl Ejnar og Birgit. De går da i hvert fald i biografen en gang om ugen. De sidder ikke bare og hænger foran fjernsynet aften efter aften.

– Det gør jeg heller ikke, sagde Jørgensen. – Jeg er som regel på arbejde tre aftener hver uge, som du ved!

Edith sad og talte på fingre.

– Arne og Karen Margrethe plejer i hvert fald at gå ud og spise en gang hver fjortende dag. Og han har da også tit arbejde om aftenen – og arbejde med hjem –

– Hold nu op, sagde Jørgensen. – Hvor vil du hen med alt det. Prøver du at bevise, at du er den mest forsømte hustru i Storkøbenhavn eller hvad?!

Hun var nået til ringfingeren.

– Og hr. og fru Mikkelsen henne fra nummer 32 eller er det 34. De tager i hvert fald til byen to gange om ugen. Og hun er altid mægtig smart. Tror du måske han vil lade hende sidde og rådne op i Hvidovre dag efter dag?

Jørgensen stillede sit glas og lagde cigaretten i den brune urtepotteskål, der fungerede som askebæger.

– Åh ja, sagde han langsomt. – Det har du da for resten ret i – nu du siger det –

Han smilede.

– Hvorfor sidder du der og griner åndssvagt? spurgte hun.

– Åhr, sagde han. – Ingenting. Jeg kom bare til at tænke på –

– På hvad?

Nysgerrigheden strittede allerede på hende som pigge på et søpindsvin. Jørgensen vendte sig i stolen.

– Tjener, kaldte han. – Jeg vil gerne betale.

3

Rådden aften!

Hun er så træt, så hun kunne tude. Hendes ene strømpeben har fået en flænge, ikke på grund af nogens vildskab, de to der overhovedet har været, har været så tamme som suppehøns, den ene nøjedes endda med at betale da det kom til stykket, bare for at slippe fri, den stakkel. De søde drømme om det frække liv kan ikke altid overleve virkeligheden, regnvejr, bagsæde, forbipasserende opblændinger.

Bagsædet rev hende for egen regning, en dum fjeder, hun fik endda en rød rift på selve benet, låret.

Han prøver at berolige hende, så, så, slap nu af, tag en cigaret, tag lidt af flasken, det varmer, det slapper. Så, så. Vist er det koldt, vist er det vådt, vist er det noget lort det hele. Og så videre. Jeg ved det, jeg ved det. Det er noget skidt, ja.

200 kr. er også noget skidt for en hel aften. En hel, helvedes aften. Og den er allerede over elleve. Det er ikke noget liv, er det.

– Giv mig en lille en til, siger hun.

De sidder langt fra hinanden, så langt som man nu kan sidde fra hinanden på forsædet af en bil, en Renault. Med håndgearet imellem sig, han i sit hjørne, hun i sit. Han rækker hende lommeflasken. Hun har selv foræret ham den, sidste jul. Af tin, med læder udenom. Gaven til ham der har alt. Købt for penge hun selv har tjent, ja. Tjent her. Snart to år har det stået på nu. Huset har de haft i godt og vel tre.

Herregud, han kan jo ikke gøre mere end han gør, tjene mere end han gør. Godt job, heldags, prokurist. God løn, bare ikke god nok. Når skatten tager 57 procent.

– Nåe – siger han.

Hun kender det Nåe. Det betyder: Nåe, skal vi så lige se at fange en til, før vi tager hjem til vores fortjente nattesøvn.

Hvis jeg ikke bliver forkølet af det her, tænker hun. Så er der ingen rimelighed til. Men det er der heller ikke, så det passer fint.

Nåe. NÅE.

Du har det vel nok nemt. Du sidder her, lunt og godt, hele tiden. Du er bare chauffør. De andre piger kender dig også godt efterhånden, det kan man se. De kommer ikke længere hen og tager i din dør. De lader dig sidde i fred, ligesom alle de andre luderkarle. Trygt og godt.

Måske griner jeg, hvis politiet snupper dig en dag. Nej. Det gør jeg nok ikke. Det går ud over os begge to. Og børnene.

Mon de sover? Mon de stadig sover?

Hvor længe skal man blive ved med at putte sovepiller i deres mælk. Man kan jo ikke få babysitter hver dag. Og det er heller ikke så rart, når man ikke kan sige, hvor man tager hen.

De sover nok. Pillerne er temmelig stærke.

I begyndelsen kunne de nøjes med en kvart. Nu er de oppe på to, og så kan de efterhånden ikke engang sove uden.

Det er noget lort.

Det regner stadig.

NÅE?

Nu går jeg. Jeg er ligeglad. Og vi skal bruge pengene. Den lædersofa kommer hjem på mandag. Og alt muligt. Nu går jeg. Efterhånden er man helt ligeglad. Man glemmer at tænke på det som Noget. Man er helt ligeglad. Man kunne gøre det med hvem som helst. Og i biler gør det ikke så meget, for man ser næsten ikke hinanden, det er som regel så mørkt. Og hundrede kroner for ti minutter. Det er da også en slags penge.

Nåe?

Nu går jeg. Og bagefter tager vi hjem.

4

Hun gabte.

– Der er forældremøde for Jens’ klasse i morgen aften, sagde hun så. – Jeg synes du skal gå med for en gangs skyld.

– Nåe, sagde han.

Hun gabte igen. Så rettede hun sig op i sikkerhedsselen og så ud.

– Hvorfor kører du denne her vej, Kurt? spurgte hun.

– Det er da en meget praktisk vej. Den kører jeg da som regel fra Politigården. Først over Tietgensbro her, og så ad Ingerslevsgade.

Hun gned sig på næsen.

– Jeg synes da, vi plejer at køre ad Vesterbrogade, sagde hun.

– Og så svinge ved Vesterfælledvej, sagde han. – Det er to lige lange strækninger, og vi ender i begge tilfælde på Vigerslev Allé som vi skal.

– Nåja, sagde hun. – Vi plejer bare.

Jørgensen kørte stille og roligt lige ud efter Tietgensbro, forbi tuberkulosestationen.

– Hvorfor drejede du så ikke til venstre nu?! spurgte hun. – Det var da den der Ingerslevsgade, var det ikke?

Han nikkede.

– Jamen, hvorfor drejede vi så ikke?

– Der er noget jeg godt kunne tænke mig at vise dig, sagde han. – I forbindelse med det vi snakkede om før.

– Hvad snakkede vi om?

– Kan du ikke engang huske det? Nu har du hakket på mig hele aftenen!

– Jeg har aldeles ikke hakket!

– Nå.

Hun så mystificeret ud, da han drejede til højre ad Kvægtorvsgade.

– Hvor skal vi hen? spurgte hun. – Og for resten har vi ikke tid til alt det pjat. Vi skal tidligt op i morgen, og –

Han tog en cigaret og trykkede den elektriske tænder ind.

– Nu vil du hjem, sagde han. – Efter hele aftenen at have beklaget dig over, at du aldrig kom ud. Bare du kunne bestemme dig, min skat.

– Sig nu, hvor vi skal hen! sagde hun. – Og hvad har det at gøre med noget vi har snakket om?

– Hvad har hvad?

– Der hvor vi skal hen!

– Vær nu lidt tålmodig, sagde han. – Og det er for resten slet ikke sikkert, jeg kommer til at vise dig noget.

Hun lænede sig opgivende tilbage og udstødte et suk.

Forfærdeligt

– Hvad er forfærdeligt?